Rudolf Steiner

Má cesta životem
OBSAH

1861–1879
Kraljevec, Mödling, Pottschach, Neudörfl
	I.	Zážitky z dětství	7
	II.	Školní doba	25
	
1879–1890 / Vídeň
	III.	Studentská léta	39
	IV.	Přátelství v mládí	57
	V.	Vědecká studia (Nauka o barvách, Optika)	68
	VI.	Domácí učitel v rodině Spechtových; studia o Goethovi	77
	VII.	Ve vídeňských vědeckých a uměleckých kruzích	87
	VIII.	Úvahy o umění a estetice; redaktor 
„Německého týdeníku“	100
	IX.	Cesty do Výmaru, Berlína a Mnichova	108
	X.	Filosofie svobody	116
	XI.	O mystice a mysticích	121
	XII.	Otázky o osudu	125
	XIII.	Cesty do Budapešti a Sedmihradska; 
vzpomínky na rodinu Spechtových	131

1890–1897 / Výmar
	XIV.	Spolupráce v Goethově a Schillerově archivu	140
	XV.	Setkání s Haeckelem, Treitschkem a Laistnerem	153
	XVI.	Mezi učenci a umělci; shromáždění na téma Goethe	162
	XVII.	Kritické poznámky k etice	169
	XVIII.	Jako host v Nietzschově archivu; Nietzscheana	177
	XIX.	Otázky po poznání – hranice poznání; mezi umělci	189
	XX.	Výmarský kruh přátel	199
	XXI.	Přátelství (Neuffer, Ansorge); vzniká kniha „Goethův 
světový názor“ jako ukončení práce na edici Sophie	213
	XXII.	Umění žít v protikladech a s nimi	222
	XXIII.	„Etický individualismus“	232

1897–1907 / Berlín – Mnichov
	XXIV.	Redaktor „Literárního magazínu“; setkání s Hartlebenem, Scheebartem, Wedekindem	237
	XXV.	Ve „Svobodné literární společnosti“; divadelní život v Berlíně	246
	XXVI.	Postoj ke křesťanství; „Křesťanství jako mystická skutečnost“	253
	XXVII.	Výhledy k přelomu století; úvahy o Hegelovi, Mackayovi a anarchismu	256
	XXVIII.	Jako učitel na Škole pro vzdělávání dělníků	262
	XXIX.	Mezi literáty („Přicházející“) a monisty („Spolek Giordana Bruna“)	266
	XXX.	Esoterika a veřejnost	274
	XXXI.	Začátek spolupráce s Marií von Sivers	290
	XXXII.	Theosofie a anthroposofie	297
	XXXIII.	Vnitřní aspekty knihy „Theosofie“	308
	XXXIV.	Poznání ducha a umění	311
	XXXV.	O knihách, přednáškách a jejich veřejném působení	313
	XXXVI.	Esoterní učení	317
	XXXVII.	Zrání duše; přednášky v Paříži 1906	322
	XXXVIII.	Kongres theosofů v Mnichově 1907	326

Doslov Marie Steinerové	331

Rudolf Steiner – Život a dílo. Chronologický přehled	336
Odkazy vydavatele
K tomuto vydání	343
Odkazy k textu	344
Seznam prvních publikování	365
Prameny vyobrazení	367
Rejstřík		368

I.

Do veřejných úvah o anthroposofii, kterou pěstuji, byly od určité doby zaplétány údaje a úsudky o mé životní cestě. A z těchto úvah se potom tvořily závěry o původu čehosi, co se považuje za proměny v mém duchovním vývoji. Vzhledem k tomu vyslovili přátelé názor, že by bylo dobré, kdybych o svém životě napsal něco já sám.
Musím přiznat, že k tomu nemám sklony. Neboť mým úsilím vždy bylo utvářet to, co jsem měl říci, a co jsem se domníval, že mám dělat, tak, jak to vyžadovaly věci samotné, nikoli osobní sklony. Byl jsem sice vždy toho mínění, že v mnohých oblastech dává osobnost lidským činnostem nejcennější zabarvení, ale přesto se mi zdá, že se tento osobní rys musí projevit ve způsobu, jakým člověk mluví a jedná, ne přihlížením na vlastní osobnost. Co z takového pohledu může vyplynout, je věcí, s níž se má člověk vypořádat sám se sebou.
A tak se k následujícímu líčení mohu rozhodnout jen proto, že je mou povinností objektivně postavit do správného světla mnohé mylné domněnky o souvislosti mého života s oblastí, kterou pěstuji, a také proto, že se mi naléhání přátel vzhledem k těmto domněnkám jeví jako oprávněné.
Domovem mých rodičů byly Dolní Rakousy. Můj otec se narodil v Geras, ve zcela malém městě v dolnorakouské zalesněné krajině, rodiště mé matky je rovněž v této krajině, ve městě Hornu.
Své dětství a mládí prožil můj otec v nejtěsnější spojitosti s klášterem premonstrátů v Geras. Na tuto dobu svého života vzpomínal vždy s velkou láskou. Rád vyprávěl, jak konal v klášteře služby a jak ho mnichové učili. Později pak byl myslivcem ve službách hraběte Hoyose. Tato rodina měla v Hornu panství. Tam otec poznal mou matku. Mysliveckou službu potom opustil a nastoupil jako telegrafista u rakouské Jižní dráhy. Nejprve byl zaměstnán na malé stanici v jižním Štýrsku, pak byl přeložen do Kraljevce na uhersko‑chorvatské hranici. V této době se oženil s mou matkou. Její dívčí jméno je Blie a pocházela ze staré rodiny v Hornu. V Kraljevci jsem se 27. února 1861 narodil. – Tak se stalo, že místo mého narození leží daleko od krajiny mého původu.
Jak můj otec, tak i moje matka byli pravými dětmi nádherné dolnorakouské zalesněné krajiny, ležící severně od Dunaje. Je to krajina, do které pronikla železnice teprve později. Geras jí není dotčen ještě ani dnes. – Moji rodiče milovali to, co prožili ve své domovině. A když o tom mluvili, bylo instinktivně cítit, že svou duší toto rodiště neopustili, přestože jim bylo osudem dáno prožít větší část svého života daleko od něj. Když pak můj otec po činorodém životě odešel na odpočinek, odstěhovali se rodiče ihned zpátky – do Hornu.
Můj otec byl veskrze dobromyslný muž, ale s temperamentem, který uměl vášnivě vzplanout, zvláště za mlada. Služba u dráhy pro něj byla povinností; nelpěl na ní s láskou. Když jsem byl ještě chlapec, musel mít někdy službu nepřetržitě tři dny a tři noci. Pak byl na čtyřiadvacet hodin vystřídán. Život mu tedy neposkytoval nic barvitého, jen všednost. Rád sledoval politické poměry. Měl o ně nejživější zájem. Moje matka se musela zcela věnovat starostem o domácí záležitosti, protože jsme nebyli nijak bohatí. Její dny naplňovala láskyplná péče o děti a malé hospodářství.
Když mi byl;o jeden a půl roku, byl můj otec přeložen do Mödlingu u Vídně. Tam moji rodiče zůstali půl roku. Pak bylo mému otci svěřeno vedení malé stanice Jižní dráhy Pottschach v Dolních Rakousích, poblíž štýrské hranice. Tam jsme žili od mých dvou do osmi let. Tato léta mého dětství jsem prožil v čarokrásné krajině. Byl odtud výhled na hory, které spojují Dolní Rakousy se Štýrskem: na „Schneeberg“, Wechsel, Raxalpe, Semmering. Schneeberg zachycoval svými kamennými obnaženými vrcholy sluneční paprsky, a když zářily dolů z hor na malé nádraží, zvěstovaly za krásných letních dnů první ranní pozdrav. Šedivý hřbet Wechselu k tomu tvořil vážně laděný kontrast. Zeleň, která se v této krajině odevšad přívětivě usmívala, dávala horám vyrůstat takřka ze sebe samé. V dáli na obzoru jsme mohli spatřovat majestátnost horských velikánů a v bezprostředním okolí půvab přírody.
Na malém nádraží se však všechen zájem soustřeďoval na železniční dopravu. Vlaky sice tenkrát v této končině jezdily jen v delších časových odstupech, ale když přijížděly, shromáždil se většinou na nádraží určitý počet lidí z vesnice, kteří na to měli čas. Vnášeli tak změnu do svého života, který jim jinak připadal zdánlivě jednotvárný. Přicházel sem učitel ze školy, farář, účetní ze statku a často se tu objevil i starosta.
Věřím, že to pro můj život bylo důležité, že jsem v tomto prostředí prožil svoje dětství, neboť mě velmi zajímala mechanická stránka tohoto života. A vím, že se tyto zájmy snažily v dětské duši stále znovu zastiňovat účast srdce, které tíhlo k půvabné a zároveň velkolepé přírodě, do níž v dálce tyto mechanismem ovládané vlaky vždy mizely.
Do tohoto prostředí zasahovala svým vlivem osobnost, která byla velice originální: farář ze sv. Valentina, osady, dosažitelné z Pottschachu pěšky asi za tři čtvrtě hodiny. Tento farář rád chodíval do domu mých rodičů. Skoro denně ho jeho procházka přivedla k nám a vždy se zdržel delší dobu. Byl typem liberálního katolického duchovního, tolerantní a laskavý. Robustní, ramenatý muž. Byl vtipný, vypravoval veselé historky a měl rád, když se lidé kolem něho smáli. A tomu, co řekl, se lidé smáli ještě dlouho po té, co odešel. Byl to praktický muž a také rád udílel praktické rady. A jedna takováto rada dlouho žila i v naší rodině. Železniční koleje v Pottschachu byly po stranách vroubeny akátovými stromy. Jednou jsme šli po úzké stezce, vedoucí podél řady těchto stromů, a farář řekl: „Jaké krásné jsou tady akátové květy.“ A svižně se vyšvihl na jeden ze stromů a natrhal plnou náruč květů. Pak rozestřel svůj velký červený kapesník – vášnivě rád totiž šňupal –, pečlivě svou kořist zavázal a vzal tento „raneček“ pod paži. Potom řekl: „To máte dobré, že máte tolik akátů.“ Můj otec v údivu odpověděl: „A k čemu by nám tak mohly být?“ „K čemu?“ pravil farář, „cožpak nevíte, že akátové květy se mohou smažit jako černý bez, a že chutnají mnohem lépe, protože mají mnohem jemnější aroma?“ A od té doby se čas od času, když se k tomu naskytla příležitost, objevily na našem rodinném stole „smažené akátové květy“.
V Pottschachu se mým rodičům ještě narodila dcera a syn. Rodina se pak již více nerozrostla.
Jako zcela malý chlapec jsem měl podivnou vlastnost. Od chvíle, kdy jsem dovedl samostatně jíst, na mě museli dávat dobrý pozor. Byl jsem totiž toho mínění, že polévkový talíř nebo šálek na kávu jsou určeny jen k jednomu použití. A tak jsem po každém jídle, vždy, když mě nikdo nepozoroval, hodil talíř nebo šálek pod stůl, takže se rozbil na střepy. Když pak vešla matka, uvítal jsem ji zvoláním: „Mami, už jsem hotový!“
Nebyla to u mě snad touha ničit, neboť své hračky jsem opatroval s úzkostlivou pečlivostí a udržoval jsem si je v dobrém stavu. Mezi těmito hračkami mě upoutávaly především ty, jejichž uzpůsobení považuji za zvlášť dobré i dnes. Byly to obrázkové knížky s pohyblivými figurkami, které se mohly pohybovat zatáhnutím nitky na dolním konci knihy. Na těchto obrázcích bylo možné sledovat malé příběhy, kterým část jejich života dávalo samo dítě tím, že je taháním za provázky uvádělo do pohybu. Nad těmito obrázkovými knížkami jsem často sedával se svou sestrou po celé hodiny. Na nich jsem se také jakoby sám od sebe učil prvním základům čtení.
Můj otec myslel na to, abych se brzy učil číst a psát. Když jsem dosáhl věku školou povinného, byl jsem poslán do vesnické školy. Učitel ve škole byl starý pán, pro kterého bylo vyučování nepříjemným zaměstnáním. I pro mě však bylo jeho vyučování nepříjemným zaměstnáním. Vůbec jsem nevěřil, že bych se od něho mohl něčemu naučit. Často přicházel se svou paní a svým synkem do našeho domu. A tento synek byl podle mých tehdejších pojmů dareba. Tenkrát jsem si vzal do hlavy: kdo má za syna takového darebu, od toho se nedá ničemu naučit. Jenže pak se přihodilo něco „velmi hrozného“. Jednou si tento dareba, který rovněž chodil do stejné školy, ztropil žert a dřevěným kolíkem, namočeným do inkoustu, nadělal kolem všech kalamářů ve škole kruhy z inkoustových skvrn. Jeho otec na to přišel. Většina žáků už byla pryč. Já, učitelův syn a ještě několik chlapců tu zůstalo. Učitel byl celý bez sebe a strašlivě láteřil. Byl jsem přesvědčen, že by dokonce „křičel“, kdyby stále nechraptěl. Přes svou zuřivost z našeho chování vycítil, kdo byl tím pachatelem. Ale dopadlo to jinak. S učebnou sousedil učitelův byt. Paní „učitelová“ slyšela tento výstup, vešla dovnitř a s divokýma očima šermovala rukama. Jí bylo jasné, že takovou věc nemohl vyvést její synáček. Obvinila mě. Utekl jsem odtud. Když jsem s tou věcí přišel domů, můj otec se rozlítil. A když k nám učitelovi zase přišli, se vším důrazem jim vypověděl přátelství a prohlásil: „Můj chlapec nesmí více vkročit do vaší školy.“ Pak mé vyučování otec převzal sám. A tak jsem tedy vedle něj sedával dlouhé hodiny v jeho kanceláři a učil jsem se psát a číst, zatímco on vyřizoval úřední záležitosti.
Ale ani u něj jsem nemohl nalézt pravý zájem pro to, co mi mělo poskytnout vyučování. Mě zajímalo to, co psal můj otec. Chtěl jsem napodobovat jeho činnost. Při tom jsem se naučil mnohé. K tomu, co mi otec připravil k učení, jsem však nemohl nalézt žádný vztah. Zato jsem však dětským způsobem pronikal do všeho, co se týkalo praktické činnosti v životě. Moji pozornost poutalo to, jak probíhá železniční služba a co všechno je s ní spojeno. Zvláště však to byly přírodní zákony, které mě ve svých drobných jednotlivostech přitahovaly. Když jsem psal, psal jsem proto, že jsem právě musel; dokonce jsem to dělal pokud možno co nejrychleji, abych měl brzy popsanou celou stránku. Neboť pak jsem mohl to, co jsem napsal, vysušit posýpátkem, které používal můj otec. Poutalo mě, jak rychle písek vysušil inkoust a jakou směs s ním vytvořil. Stále znovu jsem svými prsty zkoušel jednotlivá písmena, která už vyschla, a která ne. Má zvědavost při tom byla velmi značná, a tak jsem písmena většinou zkoušel příliš brzy. Mé pokusy psaní tím získávaly podobu, která se mému otci vůbec nelíbila. Byl však dobromyslný a trestal mě jen tím, že mě často nazval nepolepšitelným „packalem“. – To však nebylo to jediné, k čemu mě přivedlo mé psaní. Více než tvary mých písmen mě zajímal vzhled psacího pera. Když jsem vzal od mého otce nůž na řezání papíru, mohl jsem jej vtlačit do drážky pera a studovat tak elasticitu materiálu per. Pak jsem ovšem hroty pera ohnul zase k sobě nazpět, avšak úhlednost mých písemných prací tím značně trpěla.
To byla také doba, kdy mě můj smysl pro poznávání přírodních dějů postavil mezi možnost pochopit souvislosti a mezi „hranice poznání“. Asi tři minuty od mého rodičovského domu stál mlýn. Mlynářovi byli kmotry mých sourozenců. V tomto mlýně nás rádi viděli. Uchyloval jsem se tam dosti často, neboť jsem zaníceně „studoval“ mlýnský pohon. Zde jsem vnikal do „nitra přírody“. Ještě blíž se však nacházela přádelna. Suroviny pro tuto továrnu přijížděly na nádraží; hotové výrobky se pak odtud odvážely. Byl jsem u všeho, co do továrny mizelo a co z ní zase vycházelo. Nahlédnout „do nitra“ však bylo přísně zakázáno. Nikdy k tomu nedošlo. Zde byly „hranice poznání“. A já bych tak rád tyto hranice překročil. Vždyť skoro každý den přicházel ředitel továrny kvůli obchodním záležitostem k mému otci. Tento ředitel byl pro mě, chlapce, jakousi záhadou, která mi tajemství „nitra“ továrny zahalovala jako nějaký div. Byl na mnoha místech svého těla pokrytý bílými skvrnami; jeho pohled měl určitou nepohyblivost stroje. Mluvil drsnou, jako mechanizovanou řečí. „Jak souvisí tento muž s tím, co skrývají zdi továrny?“ Tento neřešitelný problém se objevoval v mé duši. Na toto tajemství jsem se ani nikoho neptal, neboť jsem dětsky mínil, že není nic platné, když se někdo ptá na věc, kterou nemůže vidět. Tak jsem žil mezi přívětivým mlýnem a nepřívětivou přádelnou.
Jednou se na nádraží přihodilo cosi „vzrušujícího“. Do stanice vjel nákladní vlak. Můj otec si všiml, že je zadní vagón v plamenech. Vlaková četa nic nezpozorovala, a tak dojel hořící vlak až do naší stanice. Všechno, co se tu odehrálo, na mě působilo hlubokým dojmem. Oheň vznikl v jednom voze vznícením snadno hořlavé látky, která tam byla naložena. Dlouho mě zaměstnávala otázka, jak se něco takového může stát. To, co mi o tom řeklo mé okolí, mě neuspokojovalo, stejně jako v podobných případech. Měl jsem plno otázek; a musel jsem je nosit ve svém nitru nezodpovězené. Tak jsem dosáhl věku osmi let. –
V tomto osmém roce mého života se přestěhovala naše rodina do Neudörflu, malé uherské vesnice, která leží přímo na hranici s Dolními Rakousy. Tuto hranici tvoří řeka Laytha. Nádraží, které měl nyní můj otec na starosti, leželo na konci vesnice. K pohraniční řece bylo půl hodiny chůze. Další půl hodinu cesty to bylo do Vídeňského Nového Města.
Alpská pohoří, která byla v Pottschachu vidět zcela blízko, byla teď vidět už jen z dálky. Ale rýsovala se v pozadí, jako by přece jen budila vzpomínky, když jsem se díval na menší kopce, dosažitelné v krátké době z nového bydliště mé rodiny. Mírné pahorky s krásnými lesy ohraničovaly obzor na jedné straně; na druhé straně byla směrem do Uher rovina, pokrytá lesem a poli. Z vrchů mi byl neobyčejně milý zvláště jeden, na který se dalo vystoupit za tři čtvrtě hodiny. Na jeho vrcholu byla kaplička, v níž visel obraz svaté Rozálie. Tato kaplička byla cílem procházky, kterou jsem často konal nejprve se svými rodiči a sourozenci, a později s oblibou sám. Takové procházky mi působily obzvláštní radost proto, že jsme se v příslušné roční době mohli vrátit vždy s bohatými dary přírody. Neboť v lesích rostly ostružiny, maliny i jahody. Často jsme nacházeli příjemné uspokojení v tom, když jsme za půl druhé hodiny sbírání lesních plodů přinesli domů pěkný přídavek k rodinné večeři, která se jinak pro každého z nás skládala z krajíce chleba s máslem nebo z kusu chleba se sýrem.
Toulky po těchto lesích, které byly obecním majetkem, přinášely ještě i jiné radosti. Lidé z vesnice si tam opatřovali zásobu dříví. Chudší si je odváželi sami, zámožnější si je obstarávali pomocí svých čeledínů. Tyto většinou dobromyslné lidi jsem poznal téměř všechny, neboť vždy měli čas k povídání, když k nim přišel „Steinerovic Rudolf“. „No ja, tak ty chceš jít zas kousek s sebou, Steinerovic Rudolfe“, tím to začínalo a pak se mluvilo o všem možném. Tito lidé nedbali na to, že před sebou měli ještě dítě. Vždyť v hloubi své duše byli také ještě dětmi, třebaže jim bylo šedesát let. A tak jsem z těchto vypravování věděl vlastně skoro všechno, co se odehrávalo i uvnitř všech domků ve vesnici.
Půl hodiny cesty od Neudörflu je Sauerbrunn s pramenem železité a uhličité vody. Cesta k němu vede podél železniční trati a z části krásnými lesy. Když byly školní prázdniny, chodil jsem tam každý den časně ráno a nesl s sebou tří až čtyř litrový hliněný džbán. Ten bylo dovoleno u pramene bezplatně naplnit. U oběda si pak mohla rodina dopřát chutnou perlivou vodu.
Směrem k Vídeňskému Novému Městu a dále směrem ke Štýrsku hory klesají do nížiny, kterou se vine řeka Laytha. Na horském svahu byl klášter redemptoristů. Mnichy tohoto řádu jsem na svých procházkách často potkával. Ještě si vzpomínám, jak bych byl rád, kdyby mě oslovili. Nikdy to však neudělali. A tak jsem si z takového setkání odnášel vždy jen neurčitý, ale slavnostní dojem, který ve mně vždy ještě dlouho působil. Bylo mi devět let, když v mé hlavě vyvstala myšlenka: s úkoly těchto mnichů musí souviset důležité věci, které musím poznat. Také zde jsem byl naplněn samými otázkami, na které se mi nedostávalo odpovědi. Ano, tyto všemožné otázky ze mne činily chlapce vpravdě osamoceného.
Na předhůří Alp bylo vidět dva zámky: Pitten a Frohsdorf. Ve druhém toho času bydlel hrabě Chambord, který se chtěl počátkem sedmdesátých let stát jako Jindřich V. králem Francie. Byly to silné dojmy, které jsem získal ze života, spojeného se zámkem Frohsdorf. Hrabě se svým doprovodem často odjížděl z nádraží Neudörfl. Celý tento člověk upoutával mou pozornost. Zvlášť hluboký dojem na mne činil jeden muž z hraběcí družiny. Měl jen jedno ucho; druhé bylo zcela useknuto. Vlasy, které mu přes ně splývaly, byly spletené. Z toho, co jsem viděl, jsem poprvé pochopil, co je to souboj, neboť právě v něm tento muž o své ucho přišel.
V souvislosti se zámkem Frohsdorf jsem také mohl poznat něco ze sociálního života. Pomocný učitel z Neudörflu, v jehož soukromé světničce jsem často směl přihlížet jeho práci, psal nesčetné žebravé dopisy pro chudší obyvatele vesnice i okolí, zasílané hraběti Chambordovi. Na každou takovou žádost přišel jako podpora jeden zlaťák, z něhož si směl učitel vždy ponechat šest krejcarů za svou námahu. Tento příjem potřeboval – jeho úřad mu ročně vynášel osmapadesát zlatých. K tomu měl ráno kávu a v poledne oběd u „řídícího“ školy. Kromě toho ještě dával „mimořádné“ hodiny asi deseti dětem, mezi nimiž jsem byl i já. Za to se platilo jeden zlatý měsíčně.
Tomuto pomocnému učiteli vděčím za mnoho. Ne snad, že by mi jeho vyučování hodně dávalo. V tom se mi nevedlo jinak než v Pottschachu. Hned poté, co jsme přesídlili do Neudörflu, jsem byl poslán do tamní školy. Sestávala z jediné vyučovací místnosti, v níž se vyučovalo současně pro pět tříd chlapců a dívek. Zatímco chlapci, sedící v řadě lavic jako já, museli opisovat příhody krále Arpada, stáli zcela malí hoši u tabule, na které měli napsáno i a u. Bylo prostě nemožné dělat něco jiného, než nechat duši zahálet v tuposti a skoro mechanicky opisovat. O celé vyučování se staral pomocný učitel téměř sám. „Řídící“ školy se objevil ve škole velmi zřídka. Byl zároveň vesnickým notářem; říkalo se, že má v tomto úřadě tolik práce, že nikdy nemůže vyučovat.
Přes to všechno jsem se poměrně brzy naučil dobře číst. Tím zasáhl pomocný učitel do mého života způsobem, který mu dal později rozhodující směr. Brzy po tom, co jsem přišel do školy v Neudörflu, jsem v jeho pokoji objevil knihu geometrie. Byl jsem s učitelem natolik zadobře, že jsem tuto knihu mohl nějakou dobu beze všeho používat ke své potřebě. Oddal jsem se jí s nadšením. Po dlouhé týdny byla má duše zcela naplněna shodou a podobností trojúhelníků, čtyřúhelníků a mnohoúhelníků; lámal jsem si hlavu otázkou, kde že se vlastně protínají rovnoběžky; Pythagorova věta mi učarovala.
To, že je možné duševně prožívat vnitřně nazírané formy bez vjemů, poskytovaných vnějšími smysly, mne navýsost uspokojovalo. Nacházel jsem v tom útěchu pro náladu, kterou ve mně vyvolávaly nezodpovězené otázky. Moci něco chápat čistě v duchu mi poskytovalo vnitřní štěstí. Vím, že díky geometrii jsem poprvé poznal štěstí.
Ve svém vztahu ke geometrii jsem nalezl první zárodek zření, které se u mě pozvolna vyvinulo. Žilo ve mně již více méně nevědomě v době mého dětství a kolem mého dvacátého roku nabylo určité, plně vědomé podoby.
Řekl jsem si: Předměty a děje, které smysly vnímají, jsou v prostoru. Ale tak jako je tento prostor mimo člověka, právě tak je v jeho nitru jakýsi duševní prostor, který je dějištěm duchovních bytostí a duchovních dějů. V myšlenkách jsem nespatřoval pouze obrazy, které si o věcech tvoří člověk, nýbrž projevy duchovního světa na tomto duševním dějišti. Geometrie mi připadala jako vědění, které sice sám člověk vytváří, ale jeho význam je na člověku úplně nezávislý. Jako dítěti mi to samozřejmě ještě nebylo zcela jasné, spíše jsem cítil, že vědění o duchovním světě je nutné v sobě nést stejně tak jako geometrii.
Neboť skutečnost duchovního světa pro mě byla stejnou jistotou, jako skutečnost světa smyslového. Potřeboval jsem však tuto zkušenost nějak odůvodnit. Chtěl jsem si dokázat, že zážitek duchovního světa není klamný, stejně jako zážitek světa smyslového. Říkal jsem si, že v geometrii můžeme poznat něco, co prožívá pouze duše sama svou vlastní vnitřní silou. V tomto pocitu jsem nalezl oprávnění hovořit o duchovním světě stejně tak jako o světě smyslovém. A tak jsem o něm mluvil. Měl jsem dvě představy, které sice byly neurčité, ale které už před mým osmým rokem hrály v mém duševním životě velkou úlohu. Rozlišoval jsem věci a bytosti, „které člověk vidí“, a takové, „které člověk nevidí“.
Tyto věci líčím pravdivě, i když lidé, pátrající po důvodech považovat anthroposofii za něco fantastického, z toho budou vyvozovat závěry, že jsem byl již jako dítě fantastou; není tedy divu, že jsem vytvořil takový fantastický světový názor.
Ale právě proto, že vím, jak málo jsem později při popisování duchovního světa sledoval své osobní sklony, ale pouze vnitřní nutnost věci, mohu sám zcela nestranně vzpomínat na dětský způsob, který si nedovedl pomoci jinak, než že pomocí geometrie odůvodnil svět, „který člověk nevidí“.
Musím však říci, že jsem v tomto světě žil rád. Neboť kdyby se mi z této strany nedostalo světla, byl bych nucen považovat smyslový svět kolem sebe za duchovní tmu.
Pomocný učitel v Neudörflu mi poskytl svou knihou geometrie odůvodnění duchovního světa, které jsem tenkrát potřeboval.
I jinak mu vděčím za mnohé. Získal jsem od něho také smysl pro umění. Hrál na housle a klavír a také hodně kreslil. Obojí mě k němu silně přitahovalo. Byl jsem v jeho blízkosti, jak jen to bylo možné. Miloval zvláště kreslení; vedl mě k tomu, že jsem již v devíti letech kreslil uhlem. Pod jeho vedením jsem tímto způsobem musel obkreslovat obrazy. Dlouho jsem například seděl, než se mi podařilo nakreslit portrét hraběte Széchenyiho.
V sousedním Sauerbrunnu, více než v Neudörflu, jsem se také často mohl oddávat hlubokému dojmu z uherské cikánské hudby.
Na mé dětství měly vliv mnohé okolnosti, tedy i ta, že jsem je prožíval v bezprostřední blízkosti kostela a hřbitova. Nádraží v Neudörflu totiž leží několik kroků od kostela a mezi nimi se nachází hřbitov.
Když se šlo podél hřbitova a pak ještě kus cesty dále, přišlo se do samotné vesnice. Ta sestávala ze dvou řad domů. Jedna začínala školou a druhá farou. Mezi oběma řadami domů tekl potůček, po jehož stranách stály statné ořechy. Díky těmto stromům se mezi dětmi, navštěvujícími školu, vytvářela jakási hierarchie. Když totiž začaly ořechy dozrávat, házeli po nich chlapci a děvčata kamením a tak pro sebe získávali zásobu ořechů na zimu. Na podzim nemluvil nikdo o ničem jiném, než jak velkou má zásobu ořechů. Kdo jich ukořistil nejvíce, ten požíval největší vážnosti. A tak to šlo postupně dolů – až ke mně, k tomu poslednímu, který jako „cizí ve vsi“ neměl právo se na tomto pořadí podílet.
U fary se v pravém úhlu setkávala řada domů, ve kterých bydleli „velcí sedláci“, s řadou asi dvaceti domů, které patřily „středním“ obyvatelům vesnice. A k zahradám, patřícím k nádraží, se pak ještě družila skupina doškových chalup, náležejících „malodomkařům“. Tyto domy tvořily nejbližší sousedství mé rodiny. Cesty z vesnice vedly do polí a na vinohrady, jejichž majitelé byly vesničané. U těchto malodomkařů jsem každý rok prožíval vinobraní a jednu vesnickou svatbu.
Z osobností, které se podílely na vedení školy, jsem kromě pomocného učitele miloval faráře. Do školy přicházel pravidelně dvakrát týdně vyučovat náboženství a vykonávat nad školou dozor. Obraz tohoto muže se vtiskl hluboko do mé duše a po celý můj život se vždy znovu objevoval v mých vzpomínkách. Patřil k nejvýznamnějším lidem, které jsem do svého desátého nebo jedenáctého roku poznal. Byl to energický uherský vlastenec. Živě se účastnil tenkrát aktuální maďarizace uherského území. Na základě tohoto smýšlení psal články v uherské řeči, s nimiž jsem se seznamoval tak, že je musel pomocný učitel přepisovat na čisto, a přes mé mládí se mnou o jejich obsahu vždy rozprávěl. Ale farář byl také energickým církevním pracovníkem. To jsem poznal při jednom jeho kázání.
V Neudörflu byla totiž také zednářská lóže. Před vesničany byla zahalena tajemstvím a obetkána nejpodivuhodnějšími legendami. Vůdčí úlohu v této zednářské lóži měl ředitel továrny na zápalné látky, která se nacházela na konci vesnice. Kromě něj byli v této lóži ještě ředitel jiné továrny a obchodník s oděvy. Existence lóže byla jinak znát jen ze skutečnosti, že čas od času přicházeli „z daleka“ cizí hosté, kteří se zdáli obyvatelům vesnice do značné míry nepříjemní. Obchodník s oděvy byl zvláštní osobností. Chodíval vždy se svěšenou hlavou, jako by byl zabrán do myšlenek. Nazývali ho „pokrytcem“ a pro jeho podivínství neměl nikdo možnost ani chuť se k němu přiblížit. Zednářská lóže patřila k jeho domu.
K této lóži jsem nenašel žádný vztah. Neboť v důsledku toho, jak se v tomto směru chovali lidé z mého okolí, jsem se i tady musel vzdát kladení otázek. Také na mne odpudivě působily nechutné řeči, které vedl o církvi majitel továrny na zápalné látky.
Jednu neděli pak farář svým energickým způsobem kázal o významu pravé mravnosti pro lidský život a pak obrazně mluvil o nepřátelích pravdy, jimiž narážel na zednářskou lóži. Svou řeč pak završil větou: „Milí křesťané, pozorujte, kdo je nepřítelem této pravdy; je to například zednář a žid.“ Pro vesničany tím byl autoritativně označen majitel továrny a obchodník s oděvy. Energie, se kterou farář pronesl tato slova, se mi velice líbila.
I tomuto faráři vděčím za jeden zvlášť silný dojem, mimořádně důležitý pro mou pozdější duchovní orientaci. Jednou přišel do školy, v malé učebně kolem sebe shromáždil „zralejší“ žáky, ke kterým počítal i mě, rozvinul kresbu, kterou sám vytvořil, a vysvětloval nám na ní Koperníkovu světovou soustavu. Velmi názorně při tom mluvil o pohybu Země kolem Slunce, o otáčení zemské osy, o šikmé poloze zemské osy, o létu a zimě, a také o zemských pásmech. Byl jsem touto věcí plně zaujat, po celé dny jsem si ji kreslil a od faráře jsem pak ještě dostal speciální výklad o zatmění Slunce a Měsíce. Veškerá má touha po vědění byla tehdy i později zaměřena na tento předmět.
Bylo mi tenkrát deset roků a neuměl jsem ještě správně pravopisně a gramaticky psát.
Velký význam v mém chlapeckém životě měl blízký kostel a hřbitov kolem něj. Všechno, co se odehrávalo ve vesnické škole, souviselo s kostelem a hřbitovem. Nezpůsobovaly to pouze sociální a státní poměry, které tehdy v této krajině panovaly, ale především ta okolnost, že farář byl významnou osobností. Pomocný učitel byl současně varhaníkem v kostele, správcem mešních rouch i jiného kostelního náčiní; sloužil faráři všechny pomocné služby při výkonu obřadů. Povinností nás, školních chlapců, bylo ministrovat a zpívat při mších, zádušních obřadech a při pohřbech. Slavnostní ráz těchto obřadů, vedených v latinské řeči, vytvářely náladu, ve které moje chlapecká duše ráda žila. Tím, že jsem se až do svých deseti let intenzívně účastnil kostelní bohoslužby, jsem často pobýval v blízkosti faráře, jehož jsem si tolik vážil.
Ve svém rodičovském domě jsem pro svůj vztah ke kostelu nenacházel žádné podněty. Můj otec o tyto věci neměl zájem. Byl svobodomyslným člověkem. Do kostela, s nímž jsem byl tak úzce spojen, nikdy nechodil, ačkoli i on byl ve svých chlapeckých a jinošských letech kostelu oddán a sloužil mu. To se u něho změnilo teprve tehdy, když se jako starý muž v penzi přestěhoval zpátky do své otčiny, do Hornu. Tehdy se opět stal „zbožným mužem“. V té době jsem však s otcovským domem již dávno neměl spojitost.
Z doby, kterou jsem strávil v Neudörflu jako chlapec, mi ještě zůstal silný dojem z toho, jak tyto kultické obřady ve spojení s chrámovou hudbou v mém duchu vyvolávaly silně sugestivním způsobem záhady bytí. Farářovo vyučování náboženství na můj duševní svět působilo daleko méně než to, co jako prostředník mezi smyslovým a nadsmyslovým světem konal ve svých obřadech. Od samého počátku to pro mě nebylo jen pouhou formou, nýbrž hlubokým zážitkem. A ten pro mě byl tím hlubší, čím více jsem s ním byl v rodičovském domě cizincem. Život, který jsem přijímal kultem, má mysl neopouštěla ani při tom, co jsem prožíval v okolí svého domova. Žil jsem bez účasti na tomto okolí. Viděl jsem je, ale vlastně jsem neustále přemýšlel, uvažoval a cítil v onom druhém světě. Přitom ale mohu právem říci, že jsem nebyl snílkem, ale že jsem se do všech činností praktického života vpravoval takřka samozřejmě.
Úplný opak k tomuto mému světu tvořilo politizování mého otce. Ve své službě byl střídán jiným úředníkem. Ten bydlel v jiné železniční stanici, o kterou se rovněž staral. Do Neudörflu dojížděl každé dva nebo tři dny. Večer po práci s ním můj otec rozmlouval o politice. Sedávali při tom u stolu, který stál vedle nádraží pod dvěma mohutnými, nádhernými lipami. Tady se shromažďovala celá rodina i tento cizí úředník. Matka pletla nebo háčkovala, moji sourozenci pobíhali kolem; seděl jsem u stolu a naslouchal ustavičnému politizování obou mužů. Nikdy mě však nezajímal obsah toho, o čem mluvili, ale forma, s jakou vedli rozhovor. Nebyli nikdy zajedno; když řekl jeden „ano“, druhý odpověděl „ne“. To vše sice probíhalo vždy prudce, ba vášnivě, ale bylo to prodchnuto i dobromyslností, která tvořila základní rys bytosti mého otce.
Do malého kruhu, který se zde častěji shromažďoval, a do kterého občas přicházela místní „honorace“, docházel někdy i lékař z Vídeňského Nového Města. Léčil mnoho nemocných ve vesnici, ve které tenkrát lékař nebyl. Z Vídeňského Nového Města do Neudörflu chodil pěšky, a po návštěvách u svých nemocných přicházel na nádraží, aby čekal na vlak, kterým se vracel domů. Mí rodiče i většina lidí, jež ho znala, ho pokládala za podivína. O svém lékařském povolání nikdy rád nemluvil, ale tím raději vyprávěl o německé literatuře. Od něj jsem poprvé slyšel o Lessingovi, Goethovi a Schillerovi. V domě mých rodičů se nikdy o ničem podobném nemluvilo. Nikdo o tom nic nevěděl. Ani v místní vesnické škole se o tom nikdo nezmínil. Ve vyučování se kladl důraz jen na uherské dějiny. Farář a pomocný učitel se nezajímali o velikány německé literatury. A tak se stalo, že s lékařem Vídeňského Nového Města vstoupil do mého života nový svět. Tento lékař se mi rád věnoval; často mě vzal stranou, když si krátce odpočinul pod lipami, procházel se se mnou sem a tam po nádraží a aniž by mě poučoval, nadšeně se mnou rozprávěl o německé literatuře. Rozvíjel při tom nejrůznější myšlenky o tom, co je krásné a co nikoli.
I tento obraz patřil v mých vzpomínkách po celý můj život ke slavnostním chvílím: vysoký, štíhlý lékař, s ráznou chůzí; svůj deštník držel v pravé ruce tak, že jím sem a tam pohupoval po jedné straně horní části těla a po druhé straně měl mne, desetiletého chlapce, který byl zcela oddán tomu, co mu tento muž říkal.
Kromě toho všeho mě velmi zajímala různá zařízení na železnici. Zákonům nauky o elektřině jsem se učil nejprve sledováním staničního telegrafu. Také telegrafovat jsem se naučil již jako chlapec.
Pokud jde o řeč, zcela jsem vyrostl z německého nářečí, kterým se mluví ve východní části Dolních Rakous a které bylo tehdy v podstatě obvyklé ještě i v uherských krajinách, hraničících s Dolními Rakousy. Můj vztah ke čtení byl úplně jiný než k psaní. Jako chlapec jsem čítával mnohem dále, než kam až sahala slova; svou duší jsem se bezprostředně spojoval s nazíráním, s pojmy a s idejemi, takže jsem vlastně nezískal žádný smysl pro pravopis a gramatiku. Naproti tomu jsem měl při psaní sklon k tomu, zachytit slova v hláskách tak, jak jsem je většinou slyšel v nářečí. Tak se pro mě spisovné psaní stávalo nanejvýš obtížné; čtení však pro mě bylo od počátku zcela snadné.
Pod těmito vlivy jsem dosáhl věku, ve kterém byl můj otec nucen řešit otázku, zda mě má poslat na gymnázium nebo do reálné školy ve Vídeňském Novém Městě. Od té doby jsem slýchával, jak se můj otec mezi hovorem o politice s jinými lidmi zmiňuje také o mém budoucím životním osudu. Můj otec tehdy dostával tu či onu radu, avšak já jsem již tehdy věděl, že sice rád poslouchá, co jiní povídají, ale jedná podle své vlastní, pevně pociťované vůle.

II.

O tom, zda mám být poslán na gymnázium nebo do reálné školy, rozhodl u mého otce úmysl, že mi dá přiměřené vzdělání k tomu, abych dosáhl „přijetí“ ke dráze. Jeho představy nakonec vyústily v to, že se mám stát železničním inženýrem. Volba proto padla na reálnou školu.
Nejprve však bylo nutno rozhodnout otázku, jsem‑li dostatečně zralý pro přechod z vesnické školy v Neudörflu na jeden z těchto druhů škol v blízkém Vídeňském Novém Městě. Nejdříve jsem musel vykonat přijímací zkoušku na měšťanskou školu.
Události, které měly později vytvořit budoucnost mého života, mne míjely bez hlubšího zájmu. V tehdejších letech mého života pro mne byla otázka „čím se stanu“, zda budu navštěvovat měšťanskou školu, reálnou školu nebo gymnázium, zcela lhostejná. Vlivem toho, co jsem kolem sebe pozoroval, k čemu jsem přemýšlením v sobě samém dospěl, jsem ve své duši pociťoval neurčité, avšak palčivé otázky o životě a světě, a chtěl jsem se něčemu naučit, abych si na ně mohl odpovědět. Málo jsem se při tom staral o to, pomocí které školy k tomu budu moci dospět.
Přijímací zkoušku na měšťanskou školu jsem vykonal s velmi dobrým prospěchem. Přinesl jsem tehdy s sebou všechny své výkresy, které jsem nakreslil u svého výpomocného učitele; na mé zkoušející zapůsobily tak silným dojmem, že byly přehlíženy mé nedostatečné vědomosti. Odešel jsem odtud se „skvělým“ vysvědčením. To způsobilo velkou radost mým rodičům, výpomocnému učiteli, faráři i mnohé honoraci z Neudörflu. Všichni byli rozradostněni mým úspěchem, neboť pro mnohé z nich to bylo důkazem, že „škola v Neudörflu přece něco dovede“.
To vše mého otce přivedlo na myšlenku, že jsem‑li již tak daleko, bylo by zbytečné, abych trávil nejprve rok v měšťanské škole, ale abych hned vstoupil do reálky. A tak jsem byl již po několika dnech přizván k přijímací zkoušce do reálky. Zde to ovšem nešlo tak hladce jako dříve; přesto jsem ale byl přijat. Bylo to v říjnu roku 1872.
Nyní jsem musel denně konat cestu z Neudörflu do Vídeňského Nového Města. Ráno jsem mohl dojíždět vlakem, ale večer jsem se musel vracet pěšky, protože vlak nejel ve vhodnou dobu. Neudörfl byl v Uhrách, Vídeňské Nové Město v Dolních Rakousích. Denně jsem tedy dojížděl z „Transleitanie“ do „Cisleitanie“. (Tak bylo tehdy oficiálně nazýváno uherské a rakouské území.)
V poledne jsem zůstával ve Vídeňském Novém Městě. Našla se jedna dáma, která mne poznala při jisté příležitosti, když se zdržela na nádraží v Neudörflu, a při tom se dozvěděla, že budu chodit do školy ve Vídeňském Novém Městě. Moji rodiče se jí svěřili se svou starostí, co budu dělat během školního vyučování přes poledne. Ochotně prohlásila, že mohu obědvat v jejím domě a že k ní domů mohu přijít kdykoliv, když to budu potřebovat.
Cesta pěšky z Vídeňského Nového Města do Neudörflu je v létě velmi krásná; v zimě však bývala často dosti obtížná. Než se došlo z konce města k vesnici, muselo se jít asi tak půl hodiny polní cestou, z níž se sníh neodklízel. Často jsem byl nucen brodit se sněhem, sahajícím až po kolena, a domů jsem přicházel jako „sněhulák“.
Městský život jsem ve své duši neprožíval stejně, jako život na venkově. To, co se dělo mezi domy i v domech, které byly natlačeny vedle sebe, jsem prožíval snivě. Pouze před knihkupectvími ve Vídeňském Novém Městě jsem často zůstával dlouho stát.
To, co se přednášelo ve škole, i to, co jsem zde měl dělat já sám, míjelo mou duši zprvu bez zvláštního zájmu. V obou prvních třídách jsem byl nucen vynaložit značné úsilí, abych stačil. Teprve ve druhém pololetí druhé třídy to šlo již lépe. Teprve pak jsem se stal „dobrým žákem“.
Pociťoval jsem potřebu, která mne silně ovládala. Toužil jsem po lidech, kteří by se pro mě v mém životě stali vzory. Takoví však mezi učiteli obou prvních tříd nebyli.
Do tohoto života, který jsem trávil ve škole, opět zasáhla událost, která hluboce zapůsobila na mou duši. Do výroční zprávy, která byla vydávána na konci každého školního roku, napsal ředitel školy článek „Přitažlivost nazíraná jako účinek pohybu“. Jako jedenáctiletý hoch jsem zpočátku z jeho obsahu nemohl ničemu rozumět. Článek totiž hned začínal vyšší matematikou. Ale z jednotlivých vět jsem přece jen vypátral určitý smysl. A tak se ve mně vytvářel myšlenkový most od oněch nauk o vesmíru, které jsem získal od faráře v Neudörflu, až po obsah tohoto článku. V něm byl také odkaz na knihu, kterou napsal ředitel: „Obecný pohyb hmoty jako základní příčina všech přírodních jevů“. Šetřil jsem tak dlouho, až jsem si tuto knihu mohl koupit. Bylo jakýmsi mým ideálem naučit se pokud možno co nejrychleji všemu, co by mě mohlo vést k porozumění obsahu tohoto článku i knihy.
Jednalo se o toto. Ředitel školy považoval „síly“, působící na dálku, za neoprávněnou „mystickou“ hypotézu. Chtěl vysvětlit „přitažlivost“ jak nebeských těles tak i molekul a atomů bez těchto „sil“. Říkal, že mezi dvěma tělesy je v pohybu mnoho menších těles. Ty na sebe při pohybu sem a tam navzájem narážejí a působí na obě větší tělesa. Právě tak je na tato dvě větší tělesa naráženo i všude na stranách, jimiž jsou od sebe navzájem odvráceny. Nárazy, které vznikají na odvrácených stranách, jsou četnější než nárazy v prostoru mezi oběma tělesy. Tím se tato tělesa blíží navzájem k sobě. „Přitažlivost“ není žádnou zvláštní silou, ale jen „působením pohybu“. Hned na prvních stranách tohoto spisu jsem našel vysloveny dvě věty: „1. Existuje prostor a v tomto prostoru již dlouho existuje pohyb. 2. Prostor a čas jsou kontinuální homogenní veličiny; hmota se však skládá z oddělených částic (atomů).“ Z pohybů, které popsaným způsobem vznikají mezi malými a velkými částicemi hmoty, chtěl autor pojednání vysvětlovat všechny fyzikální a chemické přírodní děje.
Nenacházel jsem v sobě nic, co by mě nějakým způsobem podněcovalo, abych se hlásil k tomuto názoru; měl jsem ale pocit, že by pro mě mělo velký význam, kdybych pochopil to, co tady bylo řečeno. A dělal jsem všechno pro to, abych k tomu dospěl. Využil jsem každé příležitosti, kde jsem jen mohl sehnat matematické a fyzikální knihy. Šlo to však velmi pomalu. Vždy znovu jsem se dával do čtení článků a knih; pokaždé to šlo o něco lépe.
K tomu se pak připojilo něco jiného. Ve třetí třídě jsem dostal učitele, který skutečně odpovídal „ideálu“, který jsem si utvořil ve své duši. Jeho jsem nyní ve svém úsilí mohl následovat. Tento učitel vyučoval počty, geometrii a fyziku. Jeho vyučování bylo mimořádně uspořádané a jasné. Bylo vybudováno z jednotlivostí tak jasně, že sledovat jeho vyučování bylo pro myšlení takřka pravým dobrodiním.
Ve druhé výroční školní zprávě byl publikován jeho článek, zabývající se oblastí počtu pravděpodobnosti a pojišťovací matematikou. Pohroužil jsem se i do tohoto článku, ačkoli jsem v něm ještě mnohému nemohl rozumět. Přesto jsem však brzy dospěl k tomu, že jsem pochopil smysl počtu pravděpodobnosti. Ale pro mě z toho vyplynulo ještě něco důležitějšího. Exaktnost, se kterou milovaný učitel látku zpracovával, se mi stala vzorem pro mé matematické myšlení. A to způsobilo, že mezi mnou a tímto učitelem vznikl srdečný vztah. Těšilo mě, že jsem měl tohoto muže za učitele matematiky a fyziky ve všech třídách reálné školy.
Tím, co jsem se od něho učil, jsem si stále více objasňoval záhadu, kterou ve mně vzbudil ředitel školy svými spisy.
I s jiným učitelem jsem v pozdější době navázal bližší duševní vztah. Vyučoval v nižších třídách rýsování a ve vyšších deskriptivní geometrii. Učil mě již ve druhé třídě. Ale teprve během vyučování ve třetí třídě se mi otevřel smysl pro jeho způsob výuky. Byl to velkolepý konstruktér. Také jeho vyučování bylo vzorně jasné a uspořádané. Rýsování s kružítkem, pravítkem a s trojúhelníkem se mi díky jemu stalo nejoblíbenějším zaměstnáním. Za vším tím, co jsem přijal prostřednictvím školního ředitele, profesora matematiky a fyziky a pak od profesora rýsování, vystupovaly v mém chlapeckém chápání záhady přírodního dění. Pociťoval jsem: mám‑li získat postoj k duchovnímu světu, stojícímu přede mnou jako samozřejmost, musím se sblížit s přírodou.
Tehdy jsem si řekl, že duchovní svět mohu ve své duši prožívat správným způsobem jen tehdy, je‑li myšlení samo v sobě utvářeno tak, že může dospět až k podstatě přírodních jevů. Tyto city ve mně žily v době, kdy jsem navštěvoval třetí a čtvrtou třídu. Všechno, čemu jsem se učil, jsem přizpůsobil tomu, abych se přiblížil naznačenému cíli.
Jednou jsem šel kolem knihkupectví. Za jeho výlohou jsem spatřil Kantovu „Kritiku čistého rozumu“, vydanou v nakladatelství Reclam. Podnikl jsem všechno, abych si knihu co nejrychleji opatřil.
Když tehdy Kant vstoupil do oblasti mého myšlení, nevěděl jsem skoro nic o jeho postavení v duchovních dějinách lidstva. Jaký na něj měl kdo a kdy názor, zda s ním souhlasil či jej odmítal, to mi bylo naprosto neznámé. Můj bezmezný zájem o „Kritiku čistého rozumu“ byl cele podnícen mým osobním duševním životem. Svým chlapeckým způsobem jsem se snažil pochopit, jakého skutečného vhledu do podstaty věcí je lidský rozum schopen.
Četba Kanta se v mém vnějším životě střetávala s mnohými překážkami. Dlouhou cestou mezi domovem a školou jsem denně ztrácel nejméně tři hodiny. Večer jsem domů nikdy nepřicházel před šestou hodinou. Pak jsem musel zvládnout nekonečnou spoustu školních úkolů. A v neděli jsem se skoro výhradně věnoval rýsování. Mým ideálem bylo dospět k co největší přesnosti při rýsování geometrických konstrukcí a k co nejlepší čistotě při stínování a pokládání barev.
Tak mi na čtení „Kritiky čistého rozumu“ sotva zbýval nějaký čas. Našel jsem však východisko. Dějepis byl vyučován tak, že učitel látku zdánlivě přednášel, ale ve skutečnosti ji předčítal z knihy. To, co nám bylo takto přednášeno, jsme se pak měli z jedné hodiny na druhou naučit z knihy. Věděl jsem, že to, co je v knize, si musím doma přečíst tak jako tak. Z učitelovy „přednášky“ jsem neměl vůbec nic. Nasloucháním tomu, co učitel četl, bych nezískal ani to nejmenší. Rozdělil jsem tedy od sebe jednotlivé listy Kantovy knížky, připevnil jsem je na učebnici dějepisu, kterou jsem měl v hodině před sebou, a četl jsem Kanta, zatímco z katedry se „vyučovalo“ dějepisu. Bylo to ovšem hrubé porušení školní kázně; nikoho to však nerušilo, a na můj prospěch z tohoto předmětu to mělo tak malý vliv, že jsem tehdy dostal z dějepisu známku „výbornou“.
O prázdninách jsem horlivě pokračoval v četbě Kanta. Mnohé stránky jsem jistě četl snad více jak dvacetkrát po sobě. Chtěl jsem dospět k úsudku o tom, v jakém vztahu je myšlení člověka k tvůrčí činnosti přírody.
Mé pocity, které vyvstávaly z tohoto myšlenkového úsilí, byly ovlivňovány skutečnostmi ze dvou stran. Jednak jsem chtěl vypěstovat myšlení v sobě samém tak, aby každá myšlenka byla plně přehlédnutelná, aby jí žádný neurčitý cit neurčoval nějaký směr. Za druhé jsem v sobě chtěl vytvořit soulad mezi tímto myšlením a náboženskými naukami. Neboť i ty mě tenkrát nanejvýš zajímaly. Právě v této oblasti jsme měli znamenité učebnice. Dogmatiku i symboliku, popis kultu, církevní dějiny, to vše jsem z těchto učebnic přijímal s opravdovou oddaností. Žil jsem v těchto naukách velmi intenzívně. Ale můj vztah k nim byl určen tím, že duchovní svět pro mě tvořil obsah lidského nazírání. Tyto nauky do mé duše vnikaly tak hluboce právě proto, že jsem jejich prostřednictvím pociťoval, jak může lidský duch v poznání nalézt cestu do nadsmyslových světů. Zbožná úcta před duchovními světy – a to vím zcela určitě – mi tímto vztahem k poznání nebyla odňata ani v nejmenším.
Na druhé straně mě ustavičně zaměstnával dosah schopnosti lidského myšlení. Pociťoval jsem, že myšlení může být rozvinuto v sílu, která v sobě skutečně obsahuje věci a děje světa. „Hmota“, zůstávající ležet mimo myšlení, o které se pouze „přemýšlí“, pro mě byla nesnesitelnou představou. Stále jsem si říkal, že to, co je ve věcech, musí vejít do myšlenek člověka.
Pro toto cítění však bylo vždy úskalím to, co jsem četl u Kanta. Tehdy jsem si toho však nevšiml. Neboť prostřednictvím „Kritiky čistého rozumu“ jsem chtěl získat pevnou oporu, abych uvedl do souladu poměr ke svému vlastnímu myšlení. Ať jsem své prázdninové procházky konal kdekoli a kdykoli: cítil jsem potřebu posadit se někde v klidu a vždy znovu přemýšlet, jak je možné dospět od jednoduchých, přehledných pojmů k představě o přírodních jevech. Můj vztah ke Kantovi byl tenkrát zcela nekritický; ale ani studiem Kanta jsem se nedostal dál.
To všechno mě však neodvádělo od činnosti, týkající se praktických věcí a zdokonalování lidské dovednosti. Jeden z úředníků, který ve službě střídal mého otce, se vyznal v knihařství. Naučil jsem se od něho vázat knihy a o prázdninách mezi čtvrtou a pátou třídou reálné školy jsem si své školní knihy mohl vázat sám. O těchto prázdninách jsem se také bez učitele naučil těsnopis. I přes to jsem pak od páté třídy navštěvoval hodiny těsnopisu.
Příležitostí k praktické práci bylo dost. Mým rodičům byla v okolí nádraží přidělena malá zahrada s ovocnými stromy a malé bramborové pole. Trhání třešní, zahradní práce, příprava brambor pro výsadbu, orání pole, vykopávání zralých brambor, to vše dělali moji sourozenci a já. V době, kdy jsme měli ve škole volno, jsem si nenechal vzít ani nakupování potravin ve vesnici.
Když mi bylo asi patnáct let, navázal jsem bližší vztah se zmiňovaným lékařem ve Vídeňském Novém Městě. Za to, jak se mnou vždy mluvil při svých návštěvách v Neudörflu, jsem si ho velmi oblíbil. A tak jsem se často plížil kolem jeho přízemního bytu na rohu dvou zcela úzkých uliček ve Vídeňském Novém Městě. Jednou stál u okna. Zavolal mě k sobě do pokoje. Tady jsem se na své tehdejší představy ocitl před „velkou“ knihovnou. Opět mluvil o literatuře a potom vzal ze své knihovny Lessingovu „Minnu z Barnhelmu“ a řekl, abych si ji přečetl a pak k němu opět přišel. Tak mi vždy znovu dával knihy ke čtení a dovolil mi, abych k němu čas od času přišel. Pokaždé, když jsem ho navštívil, jsem mu pak musel vyprávět o svých dojmech získaných z četby. Tím se vlastně stal mým učitelem básnické literatury. Neboť ta mi dosud až na malé „výjimky“ zůstala jak v domě mých rodičů, tak i ve škole, dosti vzdálená. V atmosféře laskavého lékaře, nadšeného pro vše krásné, jsem poznal zejména Lessinga.
Na můj život měla hluboký vliv ještě jiná událost. Objevil jsem matematické knihy pro samouky, které napsal Lübsen. V nich jsem si mohl osvojit analytickou geometrii, trigonometrii a také diferenciální a integrální počty mnohem dřív, než jsem se o tom učil ve škole. To mi umožnilo vrátit se opět k četbě knihy „Obecný pohyb hmoty jako základní příčina všech přírodních jevů“. Nyní jsem ji totiž mohl na základě svých matematických znalostí lépe chápat. K vyučování fyziky zatím přibylo i vyučování chemie a tím se k dřívějším otázkám připojilo mnoho otázek nových. Učitel chemie byl vynikající člověk. Při vyučování prováděl téměř výhradně pokusy. Hovořil málo. Nechával hovořit samotné přírodní procesy. Byl jedním z našich nejoblíbenějších profesorů. Bylo na něm cosi zvláštního, čím se u svých žáků lišil od ostatních učitelů. Předpokládalo se o něm, že má ke své vědě bližší vztah než ostatní. Jiné učitele jsme my žáci oslovovali titulem „profesor“; jeho však, přestože byl také „profesorem“, jsme oslovovali „pane doktore“. Byl bratrem hloubavého tyrolského básníka Hermanna z Gilmů. Měl pohled, který silně přitahoval pozornost. Člověk měl pocit, že tento muž je zvyklý ostře pohlížet na přírodní jevy a uchovat je pak v patrnosti.
Z jeho vyučování jsem byl trochu zmatený. Množství skutečností, které přednášel, mnohdy narušovalo ucelený ráz mé duše, která toužila vše sjednocovat. Přesto si asi tento učitel myslel, že dělám v chemii dobré pokroky. Od začátku mi dával známku „chvalitebnou“, kterou jsem pak dostával ve všech třídách.
V jednom antikvariátě ve Vídeňském Novém Městě jsem jednoho dne objevil „Všeobecné dějiny světa“ od Rottecka. Před tím byly dějiny mé duši jaksi cizí, přestože jsem z nich ve škole dostával nejlepší známky. Teď se mi staly čímsi vnitřním. Vřelost, se kterou Rotteck pojal a líčil dějinné události, mě uchvátila. Jeho jednostranné chápání dějin jsem tehdy ještě nepozoroval. On mě přivedl ke dvěma dalším historikům, kteří na mě svým slohem a pojetím dějinného života učinili hluboký dojem: Johannes von Müller a Tacitus. S těmito dojmy pro mě bylo nesmírně obtížné vpravit se do vyučování dějin a literatury ve škole. Ale snažil jsem se oživit toto vyučování vším, co jsem si osvojoval jinde. Tímto způsobem jsem strávil dobu ve třech vyšších třídách reálné školy.
Od svých patnácti let jsem dával soukromé hodiny buď svým spolužákům ve stejném ročníku, anebo žákům, kteří byli v některé nižší třídě než já. Moji učitelé mi toto soukromé doučování rádi zprostředkovali, protože jsem platil za „dobrého žáka“. A já jsem tak měl možnost přispět alespoň málem k tomu, co moji rodiče vydávali při svých nuzných příjmech na mé vzdělání.
Tomuto doučování vděčím za mnohé. Tím, že jsem měl předávat přijatou učební látku druhým, jsem se pro tuto látku teprve probouzel, neboť nemohu říci jinak, než že jsem znalosti, které mi zprostředkovávala škola, přijímal jako v nějakém životním snu. Byl jsem bdělý v tom, co jsem si sám získal anebo co mi předával můj duchovní dobrodinec, již zmíněný lékař z Vídeňského Nového Města. To, co jsem takto v plném vědomém duševním stavu přijal, se značně lišilo od toho, co mě ve školním vyučování míjelo jako snivé obrazy. Abych přetvořil to, co jsem takto polovědomě přijímal, o to se postarala skutečnost, že jsem musel své znalosti oživit při vyučování, které jsem dával druhým.
Na druhé straně jsem se tak musel ve svém raném věku zabývat praktickou psychologií. Na svých žácích jsem poznával obtíže lidského duševního vývoje.
Pro spolužáky ve své třídě, které jsem doučoval, jsem musel především vypracovávat německé slohové úlohy. Protože jsem každou takovou úlohu musel vypracovat také ještě pro sebe, musel jsem na každé zadané téma najít různé způsoby vypracování. Často jsem se tak ocital ve velmi svízelné situaci. Svůj vlastní úkol jsem psával teprve tehdy, když jsem nejlepší myšlenky pro dané téma použil u jiných.
Ve třech nejvyšších třídách jsem měl dosti napjatý vztah s učitelem německého jazyka a literatury. Mezi mými spolužáky byl považován za „nejchytřejšího“ a zvláště přísného profesora. Mé úkoly byly vždy dosti dlouhé. Kratší formu jsem nadiktoval svým spolužákům. Učitel tak potřeboval delší dobu na to, aby mé články přečetl. Když pak po maturitní zkoušce seděl při slavnostním rozloučení s námi, se svými žáky, po prvé mi „přátelsky“ řekl, jak jsem ho těmi dlouhými články zlobil.
K tomu přistoupilo ještě něco jiného. Cítil jsem, že s tímto učitelem pronikalo do školy cosi, s čím jsem se musel nějak vypořádat. Když například mluvil o podstatě básnických obrazů, cítil jsem, že se za tím něco skrývá. Po nějakém čase jsem přišel na to, co to bylo. Tento učitel byl přívržencem Herbartovy filosofie. Sám se o tom ale nikdy nezmínil, avšak já jsem na to přišel. A tak jsem si koupil „Úvod do filosofie“ a „Psychologii“, které byly obě psané na základě Herbartovy filosofie.
A teď začala prostřednictvím úkolů mezi mnou a tímto profesorem jakási hra na schovávanou. Začínal jsem u něho rozumět mnohému, co přednášel, zabarveno Herbartovou filosofií; on v mých úkolech nacházel různé ideje, které pocházely ze stejného zdroje. Ani on, ani já jsme se však o Herbartovi jako o jejich původci nikdy nezmínili. Vypadalo to, jako bychom se na tom potají domluvili. Ale jednou jsem svůj úkol zakončil způsobem, který byl se zřetelem na tuto situaci neprozřetelný. Byl to úkol obsahující popis určité charakteristické vlastnosti u lidí. Ke konci jsem pak napsal větu: „Takový člověk má psychologickou svobodu.“ Když měl učitel články opravené, začal s námi o nich debatovat. Když pak dospěl k mému úkolu, velmi ironicky protáhl koutky svých úst a řekl: „Vy zde píšete cosi o psychologické svobodě; té přece vůbec není.“ Odpověděl jsem: „Myslím, že je to omyl, pane profesore, ‚psychologická svoboda‘ existuje; ale není ‚transcendentální svoboda‘ v obyčejném vědomí.“ Učitelova ústa přijala opět obvyklou podobu; podíval se na mě pronikavým zrakem a pak řekl: „Pozoruji na vašich úkolech již dlouho, že máte filosofickou knihovnu. Radil bych vám, abyste v ní nečetl; matete si jen své myšlenky.“ Naprosto jsem nechápal, proč bych měl své myšlenky uvádět ve zmatek čtením stejných knih, ze kterých on sám své myšlenky čerpal. A tak zůstal vztah mezi ním a mnou nadále napjatý.
Jeho vyučování mi působilo značné obtíže, neboť v páté třídě obsahovalo řecké a latinské básnictví, z něhož byly přednášeny ukázky v německé řeči. Teprve teď jsem začínal bolestně pociťovat, že mě můj otec nedal na gymnázium, ale do reálné školy. Cítil jsem, jak málo mě oslovuje zvláštní ráz řeckého a latinského umění v překladech. A tak jsem si koupil řecké a latinské učebnice a v úplné tichosti jsem vedle vyučování reálných předmětů studoval i předměty gymnaziální. To vyžadovalo mnoho času; ale bylo to základem toho, že jsem později absolvoval sice abnormálně, ale přece jen řádně celé gymnázium. Musel jsem totiž, když jsem studoval na Vysoké škole ve Vídni, dávat velmi mnoho soukromých hodin. Brzy jsem dostal za žáka jednoho gymnazistu. Okolnosti, o kterých se ještě zmíním, způsobily, že jsem tomuto žáku dával skoro po celé gymnázium soukromé hodiny. Vyučoval jsem ho také latině a řečtině, takže jsem při jeho doučování prožíval všechny jednotlivosti gymnaziální výuky.
Učitelé dějepisu a zeměpisu, kteří mi v nižších třídách mohli dát tak málo, pro mě přece jen ve vyšších třídách nabyli významu. A právě ten, který mě přivedl k tak zvláštní četbě Kanta, napsal do výroční zprávy článek „Doba ledová a její příčiny“. Jeho obsah jsem přijal velmi dychtivě a díky jemu jsem si uchoval živý zájem o otázky doby ledové. Tento učitel byl také dobrým žákem znamenitého zeměpisce Friedricha Simonyho. To ho přivedlo k tomu, aby ve vyšších třídách rozvinul kreslením na tabuli geologicko‑zeměpisné poměry Alp. Tehdy jsem u něj již nečetl Kanta, ale byl jsem plně zaujat pozorováním a nasloucháním. A tak jsem tady získal mnoho od učitele, jehož vyučování dějepisu mě vůbec nezajímalo.
Až teprve v poslední třídě reálné školy jsem dostal učitele, který mě svým vyučováním dějin dovedl upoutat. Učil dějepis a zeměpis. V zeměpise při popisování Alp postupoval stejně zajímavým způsobem, jako již dříve zmíněný učitel. Tento nový učitel na nás žáky silně zapůsobil svými přednáškami z dějepisu. Byl pro nás v každém ohledu plně vyhraněnou osobností. Byl horlivým příslušníkem tehdejší rakouské liberální strany a plný nadšení pro pokrokové ideje. Ve škole jsme to však nepozorovali. Své stranické názory do školy nevnášel. Protože byl sám plně účasten života, bylo i celé jeho vyučování dějin naplněno životem. Naslouchal jsem jeho temperamentním dějinným výkladům, naplněn ve své duši tím, co jsem získal četbou Rottecka. Byl v tom harmonický soulad. Musím pro sebe považovat za důležité, že jsem se právě novodobé dějiny mohl učit tímto způsobem.
V rodičovském domě jsem tenkrát hodně slyšel diskutovat o rusko‑turecké válce (1877–1878). Úředník, který tenkrát každý třetí den střídal ve službě mého otce, byl originální člověk. Do služby přijížděl vždy s mohutnou cestovní brašnou. Měl v ní velké balíky rukopisů. Byly to výtahy z nejrůznějších vědeckých knih. Postupně mi je dával ke čtení a já jsem je přímo hltal. Pak se mnou o těchto věcech diskutoval. Skutečně si pamatoval všechny své sice chaotické, avšak obsáhlé názory o všem, co sepsal. – S mým otcem však politizoval. Nadšeně se zastával Turků; můj otec vášnivě hájil Rusy. Patřil k těm, kteří byli tenkrát ještě vděční za služby, které Rusko prokázalo Rakousku při povstání v Uhrách (roku 1848). S Maďary můj otec nebyl vůbec zadobře. Žil v uherském pohraničním městě Neudörflu v době maďarizace a nad jeho hlavou se neustále vznášel Damoklův meč, že nebude moci zůstat správcem stanice v Neudörflu, protože neumí maďarsky. Sice to v tamější německé krajině naprosto nebylo nutné, ale uherská vláda se snažila o to, aby byly uherské železniční tratě i u soukromých drah obsazovány maďarsky mluvícími úředníky. Můj otec si však chtěl své místo v Neudörflu udržet tak dlouho, dokud nedostuduji na škole ve Vídeňském Novém Městě. Kvůli tomu všemu byl Maďarům velmi málo přátelsky nakloněn. A protože neměl Maďary rád, s oblibou si svým prostým způsobem myslíval: Rusové, ti ukázali Maďarům „zač je toho loket“. Toto myšlení hájíval můj otec často vášnivě, ale současně svým mimořádně laskavým způsobem proti „příteli Turků“ v osobě jeho „střídače“. Vlny vzájemných rozprav se často vzdouvaly velmi vysoko. Mě velmi zajímalo to, jak na sebe tyto osobnosti vzájemně narážely, jejich politické názory téměř vůbec ne. Neboť pro mě bylo tehdy mnohem důležitější najít odpověď na otázku: Jak dalece se dá dokázat, že v lidském myšlení působí reálný duch?

III.

Ředitelství společnosti Jižní dráhy slíbilo mému otci, že když po absolvování reálky půjdu na Vysokou školu technickou, přeloží ho do malé stanice v blízkosti Vídně. Tím jsem dostal příležitost dojíždět každý den do Vídně a zpět. Tak přišla moje rodina do Inzersdorfu pod Vídeňským vrchem. Nádraží bylo daleko od obce, úplně osamocené, okolní příroda bez půvabu.
Svou první návštěvu Vídně po té, co jsme se přestěhovali do Inzersdorfu, jsem využil k nákupu většího množství filosofických knih. Má zvláštní náklonnost nyní v první řadě patřila původnímu nástinu Fichtova „Vědosloví“. S četbou Kanta jsem dospěl tak daleko, že jsem si mohl učinit jistou, třebaže ještě nezralou představu o tom, jak chtěl Fichte překonat Kanta. To mě však tehdy příliš nezajímalo. Šlo mi spíše o to, vyjádřit živoucí působení lidské duše ve formě přísného myšlenkového obrazu. Mé úsilí o přírodovědecké pojmy mě nakonec přivedlo k tomu, že jsem v „já“ člověka spatřoval jediné možné východisko pravého poznání. Je‑li „já“ činné a samo na tuto svou činnost nahlíží, pak ve svém vědomí bezprostředně chováme duchovnost, řekl jsem si. Mínil jsem, že to, co takto zříme, je nutné vyjádřit v jasných, přehledných pojmech. Abych našel cestu, vedoucí k tomuto cíli, přidržel jsem se Fichtova „Vědosloví“. Ale i při tom jsem měl své vlastní názory. A tak jsem si vzal toto Fichtovo „Vědosloví“ a opisoval je stránku po stránce. Vznikl tak dlouhý rukopis. Dříve jsem se namáhal, abych pro přírodní jevy nalezl pojmy, ze kterých by bylo možné najít takový pojem i pro „já“. Nyní jsem chtěl do dění přírody vniknout obráceně, a to vycházeje z tohoto „já“. Duch a příroda se tehdy ocitaly před mou duší ve svém plném protikladu. Pro mě existoval svět duchovních bytostí. To, že „já“, které je samo duchem, žije ve světě duchů, pro mě bylo výsledkem bezprostředního nazírání. Příroda ale do takto prožívaného světa nechtěla vstoupit.
Když jsem vycházel z „Vědosloví“, začala mě obzvlášť zajímat Fichtova pojednání „O určení učence“ a „O podstatě učence“. V těchto spisech jsem našel jakýsi ideál, o který jsem chtěl usilovat. Kromě toho jsem četl také „Promluvy k německému národu“, které mě však neupoutaly tolik, jako ostatní Fichtovy spisy.
Chtěl jsem přece jen dospět k lepšímu pochopení Kanta než dosud. V „Kritice čistého rozumu“ jsem však toto pochopení nemohl nalézt. Nalezl jsem je však ve spisu „Úvod k jakékoli budoucí metafyzice“. Díky této knize jsem poznával, jak je pro mě nezbytné zabývat se důkladně všemi otázkami, ke kterým dal myslitelům podnět Kant. Stále vědoměji jsem pak pracoval na tom, abych bezprostřední nazírání, které jsem měl o duchovním světě, vpravil do formy myšlenek. A zatím co tato vnitřní práce vyplňovala mé úsilí, pokoušel jsem se orientovat na cestách, kterými kráčeli myslitelé Kantovy doby i doby bezprostředně následující. Studoval jsem suchý, střízlivý „transcendentální syntetismus“ Traugotta Kruga právě tak horlivě, jako jsem prožíval tragiku poznání, ke které dospěl Fichte, když psal své dílo „Určení člověka“. „Dějiny filosofie“ Herbartova stoupence Thilona rozšířily můj obzor o vývoji filosofického myšlení v době po Kantovi. Propracoval jsem se k Schellingovi a k Hegelovi. Před mou duší se se vší intenzitou objevil protiklad myšlení Fichta a Herbarta.
Letní měsíce roku 1879, od konce mých studií reálky až do doby, než jsem nastoupil na Vysokou školu technickou, jsem zcela strávil nad těmito filosofickými studiemi. Na podzim jsem se měl rozhodnout pro směr odborného studia. Rozhodl jsem se věnovat se povolání učitele na reálné škole. Mému nadání odpovídalo studium matematiky a deskriptivní geometrie. Té jsem se však musel vzdát, protože její studium bylo spojeno s řadou hodin cvičení geometrického rýsování během dne. Já jsem však potřeboval čas k tomu, abych mohl dávat soukromé hodiny, a vydělat si tak nějaké peníze. Této skutečnosti vyhovovaly přednášky, jejichž látku jsem si mohl dodatečně přečíst, jestliže jsem byl nucen přednášku zameškat, nikoli však pravidelná cvičení rýsování ve škole.
Dal jsem se tedy nejprve zapsat na matematiku, přírodovědu a chemii.
Zvláštní význam však pro mě měly přednášky německé literatury, které tenkrát na Vysoké škole technické přednášel Karl Julius Schröer. V prvním roce mého vysokoškolského studia přednášel „Německou literaturu od dob Goetha“ a „Schillerův život a dílo“. Již jeho první přednáška mě upoutala. Rozvinul přehled německého duchovního života v druhé polovině osmnáctého století a dramatickým způsobem vyložil, jaký význam mělo to, když do tohoto duchovního života poprvé vstoupil Goethe. Vřelost jeho podání, nadšený způsob, jakým na svých přednáškách předčítal z básníků, to vše niterným způsobem uvádělo do poezie.
Kromě toho konal „Cvičení mluveného a písemného projevu“. V těchto cvičeních žáci přednášeli nebo předčítali to, co sami vypracovali. Schröer pak k jejich pracem připojoval výklady o slohu, o formě přednesu atd. Jako první jsem tu měl přednášku o Laokoonu od Lessinga. Pak jsem se pustil do většího úkolu. Zpracoval jsem téma: Jak dalece je člověk ve svých činech svobodnou bytostí? Při této práci jsem se silně přiblížil Herbartově filosofii. To se Schröerovi vůbec nelíbilo. Nebyl příznivcem Herbartovy filosofie, proudu, který tehdy v Rakousku vládl jak ve filosofických přednáškách, tak i v pedagogice. Byl zcela oddán Goethovu duchu. Přesto, že uznával Herbartovu myšlenkovou kázeň, zdálo se mu na něm všechno pedantické a střízlivé.
Na univerzitě jsem chodil i na jednotlivé přednášky. Velmi jsem se těšil na Roberta Zimmermanna, Herbartova stoupence. Četl „Praktickou filosofii“. Poslouchal jsem část jeho přednášek, ve kterých objasňoval základní principy etiky. Střídal jsem jeden den jeho přednášky a druhý den přednášky Franze Brentana, který přednášel stejný předmět. Příliš dlouho jsem si tak však počínat nemohl, neboť jsem promeškal mnoho přednášek na technice.
Působilo na mě hlubokým dojmem, když jsem mohl nyní filosofii poznávat nejen z knih, ale slyšet ji i z úst samotných filosofů.
Robert Zimmermann byl pozoruhodnou osobností. Měl nezvykle vysoké čelo a dlouhý vous filosofa. Vše u něho bylo odměřené, stylizované. Když vešel do dveří a vystupoval na katedru, byly jeho kroky jako nastudované a přesto působily tak, že si každý musel říci: být takovým je pro tohoto muže samozřejmou přirozeností. Jeho chování a pohyby byly takové, jako by si je osvojil dlouhým cvikem podle Herbartových estetických zásad. A přesto k němu člověk mohl chovat opravdové sympatie. Sedal si vždy pomalu na svou židli, dlouhým pohledem se přes brýle zadíval na posluchače, pak pomalým, odměřeným pohybem sundal brýle, ještě jednou si bez brýlí dlouze prohlédl kruh svých posluchačů a pak začal volnou řečí, ale v pečlivě tvořených, umělecky vyslovovaných větách, svou přednášku. Jeho řeč v sobě měla něco klasického. Avšak pro dlouhá souvětí posluchač snadno ztrácel nit jeho líčení. Přednášel Herbartovu filosofii v poněkud modifikované podobě. Přísnost jeho myšlenkového sledu na mě působila hlubokým dojmem, nikoli však na ostatní posluchače. Při prvních třech až čtyřech přednáškách byla velká posluchárna, ve které přednášel, přeplněna. „Praktická filosofie“ byla pro právníky v prvním roce povinná. Potřebovali profesorův podpis v indexu. Počínaje pátou či šestou přednáškou však většina z nich nepřišla; a když jsme naslouchali tomuto klasikovi filosofie později, bylo nás v nejpřednějších lavicích jen několik posluchačů.
Pro mě byly tyto přednášky mocným podnětem. Velmi mě zajímal rozdíl Schröerova a Zimmermannova pojetí. Ten krátký čas, který mi zbýval po přednáškách a po soukromých doučovacích hodinách, které jsem musel dávat, jsem strávil buď v soukromé knihovně, nebo v knihovně Vysoké školy technické. Zde jsem poprvé četl Goethova „Fausta“. K tomuto dílu jsem skutečně nedospěl až do svého devatenáctého roku, kdy mě k tomu podnítil Schröer. Byl jsem však tímto dílem silně zaujat hned v prvním okamžiku. Schröer právě zveřejnil své vydání první části, ze které jsem prvně poznal toto dílo. K tomu jsem se navíc po několika málo přednáškách se Schröerem blíže seznámil. Často mě pak brával s sebou do svého domu, hovořil se mnou o tom či onom, co doplňovalo jeho přednášky, ochotně odpovídal na mé dotazy a propouštěl mě s knihou, kterou mi ze své knihovny půjčil ke čtení. Přitom se občas také zmínil o druhém dílu „Fausta“, na jehož vydání a vysvětlivkách právě pracoval. I tento druhý díl jsem v té době četl.
V knihovnách jsem se věnoval Herbartově „Metafyzice“ a Zimmermannově knize „Estetika jako věda forem“, která byla napsána na základě Herbartova stanoviska. K tomu jsem podrobně studoval „Všeobecnou morfologii“ od Ernsta Haeckela. Mohu říci, že vše, co jsem si osvojil ze Schröerových a Zimmermannových přednášek i ze zmíněné četby, se pro mě stalo hlubokým duševním zážitkem. Díky tomu se mi formovaly otázky vědění a pojetí světa.
Schröer byl duchem, který nedbal na systematičnost. Přemýšlel a mluvil z určité intuice, avšak věnoval při tom velkou pozornost tomu, jak své názory formoval do slov. Proto ve svých přednáškách nikdy nemluvil volně. Potřeboval klid na to, aby si své výklady napsal, a byl tak spokojen s přetvářením svých myšlenek do mluveného slova. Pak předčítal to, co si napsal, se silným vnitřním zdůrazněním řeči. Avšak – jednou přece jen volně mluvil o Anastasiu Grünovi a Lenauovi, protože si doma zapomněl svůj rukopis. Ale příští hodinu svou přednášku znovu přečetl. Nebyl spokojen s podobou, kterou jí mohl dát volnou řečí.
Schröerovým prostřednictvím jsem poznal mnohá krásná díla a díky Zimmermannovi jsem se seznámil se zdokonalenou teorií krásna. Obojí se však dost dobře nesnášelo dohromady. Schröer, intuitivní osobnost, podceňující vše systematické, zde stál vedle Zimmermanna, přísného systematického teoretika krásna.
U Franze Brentana, jehož přednášky o „Praktické filosofii“ jsem také navštěvoval, mě tenkrát obzvlášť zajímala jeho osobnost. Byl člověkem ostrého myšlení, avšak současně hluboce pohroužen do svých myšlenek. Způsob, jakým konal své přednášky, měl v sobě cosi slavnostního. Poslouchal jsem, co říká, ale musel jsem sledovat každý jeho pohled, jeho pohyb hlavy, každé gesto jeho výrazných rukou. Byl dokonalým logikem. Každá myšlenka byla absolutně průhledná a nosnou sílu čerpala z jiných četných myšlenek. Když těmto myšlenkovým řadám dával podobu, uplatňoval velkou logickou svědomitost. Cítil jsem však, že se toto myšlení nemůže dostat mimo oblast svého vlastního působení; nikde nezasahovalo do skutečnosti. A takové bylo celé Brentanovo chování. Rukou volně přidržoval rukopis, jakoby mu mohl každý okamžik vyklouznout z jeho prstů; řádky jen letmo přelétl pohledem. I toto gesto naznačovalo jen letmý dotyk skutečnosti, ne její rozhodné uchopení. Z jeho „filosofických rukou“ jsem jeho způsobu filosofování mohl porozumět mnohem víc než z jeho slov.
Podnět, který vycházel z Brentana, ve mně ještě dlouho intenzívně působil. Brzy jsem se začal zabývat jeho spisy a v pozdějších letech jsem přečetl většinu toho, co publikoval.
Tehdy jsem pociťoval povinnost hledat pravdu prostřednictvím filosofie. Měl jsem studovat matematiku a přírodovědu. Byl jsem však přesvědčen, že k těmto vědám nenajdu žádný vztah, jestliže jejich výsledky nebudu moci postavit na bezpečnou filosofickou půdu. Avšak jako skutečnost jsem zřel duchovní svět. U každého člověka se mi jeho duchovní individualita projevovala ve vší názornosti. Fyzická tělesnost a konání ve fyzickém světě bylo jen jejím projevem. Tato duchovní individualita se spojovala s tím, co pochází od rodičů jako fyzický zárodek. Zemřelého člověka jsem dále sledoval na jeho cestě do duchovního světa. Jednou jsem o této stránce svého duševního života napsal po smrti mého spolužáka jednomu z mých dřívějších učitelů, který mi zůstal přátelsky nakloněn i po ukončení mých studií. Odepsal mi neobvykle milým způsobem, neuznal však za hodno zmínit se ani jediným slovem o tom, co jsem mu psal o zemřelém spolužákovi.
A tak se mi s mým nazíráním do duchovního světa tenkrát vedlo všude. Nikdo o něm nechtěl nic slyšet. Jen z té či oné strany nanejvýš někdo přišel s různými spiritistickými názory, o kterých jsem však nechtěl nic slyšet zase já. Připadalo mi nechutné přibližovat se duchovnímu světu takovýmto způsobem.
Pak jsem se však seznámil s jedním prostým mužem z lidu. Jezdil každý týden do Vídně stejným vlakem jako já. Sbíral na venkově léčivé byliny a prodával je ve Vídni do lékáren. Stali jsme se přáteli. Mohl jsem s ním mluvit o duchovním světě jako s někým, kdo v něm má zkušenosti. Byl vnitřně zbožnou osobností. Školní vzdělání neměl. Četl sice mnoho mystických knih, ale bylo zřejmé, že na to, co říkal, jeho četba neměla vliv. Jeho slova byla výronem duševního života, který v sobě skrýval elementární tvůrčí moudrost. Brzy bylo možné cítit, že tyto knihy četl jen proto, že to, co věděl sám ze sebe, chtěl nalézt i u jiných. Ale neuspokojovalo ho to. Projevoval se tak, jakoby jeho osobnost byla jen mluvícím orgánem pro duchovní obsah, který chtěl promlouvat ze skrytých světů. V jeho společnosti bylo možné hluboce nahlédnout do tajemství přírody. Na zádech nosíval raneček s léčivými bylinami; ve svém srdci však nosil výsledky, které při sbírání bylin získal z duchovnosti přírody. Viděl jsem, jak se usmívá nejeden člověk, který se k nám někdy připojil jako třetí, když jsem s tímto „zasvěcencem“ kráčel vídeňskou Alejovou ulicí. A nebylo divu. Jeho způsob vyjadřování totiž nebyl hned srozumitelný. Člověk se musel jaksi nejprve naučit jeho „duchovnímu dialektu“. Ani já jsem mu zpočátku nerozuměl. Ale od prvního okamžiku, kdy jsem ho poznal, jsem k němu choval nejhlubší sympatie. A pozvolna mi připadalo, jako bych byl pospolu s duší z pradávných časů, která mi přinášela instinktivní vědění dávnověku, nedotčena civilizací, vědou a nazíráním přítomné doby.
Pokud bychom chtěli užít obvyklého slova „učit se“, pak mohu říci, že „učit se“ od tohoto muže se nedalo ničemu. Ale jestliže někdo uměl nazírat do duchovního světa, mohl do něj získat hluboký náhled prostřednictvím toho, kdo v něm byl pevně zakotven.
A přitom bylo této osobnosti nekonečně vzdáleno vše, co by člověka odcizovalo světu a co by bylo blouzněním. Kdo vstoupil do jeho domu, ocitl se v prostředí velmi střízlivé, prosté venkovské rodiny. Nad dveřmi jeho domu byla slova: „Našemu konání buď Boží požehnání.“ Člověk byl pohoštěn stejně, jako u ostatních venkovských lidí. Musel jsem vždycky vypít kávu, nikoli ze šálku, nýbrž z „hrnečku“, který měl obsah málem jeden litr; k tomu jsem dostal obrovský kus chleba. Ani ostatní vesničané v tomto muži neviděli nějakého blouznivce. Způsob, jakým se tento muž choval ke svému okolí, nepřipouštěl žádný výsměch. Měl také zdravý smysl pro humor a uměl ve vesnici při každém setkání s mladými i starými promluvit tak, že lidé s radostí naslouchali jeho slovům. Tady se nikdo neusmíval tak, jako lidé, kteří s námi kráčeli vídeňskou Alejovou ulicí, a kteří v něm většinou viděli něco, co jim bylo úplně cizí.
Tento muž mi zůstal duševně blízký i potom, kdy nás život rozdělil. Můžete ho nalézt v mých mysterijních dramatech v postavě Felixe Baldeho.
Pro můj duševní život tehdy nebylo lehké snést skutečnost, že filosofii, kterou jsem slyšel od jiných, nebylo v jejím myšlení možné přiblížit až k nazírání duchovního světa. Z obtíží, které jsem v tomto směru prožil, se ve mně počala tvořit jakási „teorie poznání“. Život v myšlení mi ponenáhlu připadal jako odlesk prožívání duše v duchovním světě, zářící do člověka. Prožívání myšlenek pro mě bylo bytím ve skutečnosti, o které jako o základním zážitku člověka nebylo možné sebeméně pochybovat. Prožívat stejně i svět smyslů mi připadalo nemožné. Tento svět je zde, ale nelze jej pojmout tak, jako myšlenku. V tomto světě nebo za ním může být skryta skutečnost, jejíž podstata je neznámá. Ale člověk je do tohoto světa postaven. Tady vznikla otázka: Je vůbec tento svět plnou skutečností? Jestliže o něm člověk ve svém nitru spřádá myšlenky, které pak do tohoto smyslového světa vnášejí světlo, vnáší tím k tomuto světu něco, co je mu cizí? To přece vůbec neodpovídá zážitku, který máme, když stojíme před smyslovým světem a vnikáme do něj svými myšlenkami. Myšlenky se nám pak přece stávají prostředníky, skrze které smyslový svět odhaluje sebe. Sledovat dále tyto úvahy se pro mě stalo důležitou součástí mého vnitřního života.
Ale chtěl jsem být opatrný. Zdálo se mi nebezpečné vést ukvapeně určitý myšlenkový chod až k vytvoření vlastního filosofického názoru. To mě nutilo k podrobnému studiu Hegela. Byl mi blízký způsob, jakým tento filosof líčí skutečnost myšlenky. Avšak odrazovala mne skutečnost, že proniká jen k myšlenkovému světu, i když živoucímu, a ne k nazírání konkrétního duchovního světa. Přitahovala mě jistota, se kterou filosofové postupují od myšlenky k myšlence. Pozoroval jsem, že mnozí pociťovali protiklad mezi zkušeností a myšlením. Pro mně bylo samo myšlení zkušeností, ale takovou, ve které jsem žil, nikoli takovou, která k člověku přistupuje zvenku. Tak se pro mě Hegel stal na delší dobu velmi cenným.
Při mých studijních povinnostech, které by jinak při těchto filosofických zájmech nutně utrpěly, mi bylo k dobru, že jsem se už dříve hodně zabýval diferenciálními a integrálními počty a také analytickou geometrií. Tak jsem mohl vynechat mnohé matematické přednášky, aniž bych ztratil souvislost. Matematika pro mě nadále měla svůj význam jako základ mého celého úsilí o poznání. Je v ní přece dán systém názorů a pojmů, získaných nezávisle na veškeré zevní smyslové zkušenosti. A s těmito názory a pojmy přece přistupujeme až ke smyslové skutečnosti a s jejich pomocí nacházíme její zákonitosti, říkal jsem si tenkrát neustále. Matematikou poznáváme svět, avšak abychom toho dosáhli, musíme nechat matematiku povstat z lidské duše.
Rozhodující zážitek jsem tenkrát prožil právě díky matematice. Představa prostoru mi tehdy působila velké vnitřní potíže. Neuměl jsem si přehledným způsobem představovat prostor jako do nekonečna na všechny strany se šířící prázdnotu, i když byla tato představa tehdy základem vládnoucích přírodovědeckých teorií. Novější (syntetickou) geometrií, se kterou jsem se seznámil na přednáškách a soukromým studiem, v mé duši vyvstal názor, že přímka prodloužená napravo do nekonečna, se opět zleva vrací do svého výchozího bodu. Vpravo v nekonečnu ležící bod je tentýž, jako bod ležící v nekonečnu nalevo.
Připadalo mi, že těmito představami novější geometrie lze pojmově pochopit prostor, jinak strnulý v prázdnotu. Jako zjevení jsem tehdy pociťoval představu rovné přímky, která se sama k sobě vrací, jako by byla kružnicí. Z přednášky, ve které mi tato představa poprvé vstoupila před duši, jsem odcházel jako by ze mě spadlo těžké břemeno. Pociťoval jsem úlevu. A opět mi geometrie přinášela uspokojení, stejně jako v mých chlapeckých letech.
V tomto období mého života se pro mě za záhadou prostoru skrývala záhada času. Byla i zde možná představa, která v sobě postupujíc do „nekonečně vzdálené“ budoucnosti ideově skrývá návrat z minulosti? Pocit uspokojení z představy prostoru vystřídal pocit hlubokého zneklidnění u představy času. Ale tady zprvu nebylo vidět žádné východisko. Všechny myšlenkové pokusy vedly k poznání, abych se zvláště střežil vnášet názorné prostorové pojmy do chápání času. Záhada času mi přinášela veškeré zklamání, které může úsilí o poznání přinést.
Podněty, kterých se mi dostalo od Zimmermanna v oblasti estetiky, mě vedly ke studiu spisů známého estetika tehdejší doby, Friedricha Theodora Vischera. U něho jsem na jednom místě jeho díla našel poukaz na to, že novější přírodovědecké myšlení považuje za nutné opravit pojem času. Vždy jsem prožíval zvláštní radost, když jsem u jiných lidí objevil stejné potřeby poznání, jaké jsem pociťoval sám. V tomto případě to pro mě znamenalo ospravedlnění mého úsilí o uspokojivý pojem času.
Přednášky, které jsem měl zapsány na Vysoké škole technické, jsem musel vždy zakončit příslušnými zkouškami. Pobíral jsem totiž stipendium a to jsem mohl nadále dostávat jen tehdy, jestliže jsem každý rok prokázal určité studijní výsledky.
Ale toto povinné studium jen velmi málo uspokojovalo mé potřeby poznání, zvláště v oblasti přírodovědy. Tehdy však byla na vysokých školách ve Vídni možnost navštěvovat přednášky i cvičení jako hospitant. Když jsem chtěl tímto způsobem rozvíjet vědecký život, vycházeli mi všude vstříc, i v oboru lékařství.
Mohu říci, že pokud šlo o poznávání té přírodní vědy, jaká se tenkrát pěstovala, nenechával jsem do něj rušivě zasahovat své náhledy do duchovního světa. Věnoval jsem se tomu, co se učilo, a jen v pozadí jsem skrýval naději, že se mi jednou podaří spojit přírodní vědu s poznáním ducha. V této naději jsem byl zneklidňován jen ze dvou stran.
Organické přírodní vědy byly na tom stupni, na kterém jsem se jimi mohl zabývat, proniknuty Darwinovými idejemi. Darwinismus se mi tenkrát ve svých nejvyšších idejích jevil jako vědecká nemožnost. Ponenáhlu jsem dospěl k tomu, abych si učinil obraz nitra člověka. Toto nitro bylo duchovního rázu a bylo míněno jako článek duchovního světa. Představoval jsem si je tak, že se z duchovního světa vnořuje do přírodního bytí a přijímá přírodní organismus, aby pomocí něj mohlo vnímat přírodní svět a působit v něm.
Z tohoto obrazu jsem nemohl slevit ani přesto, že jsem choval k myšlenkovým pochodům, týkajících se organické vývojové nauky, jistou úctu. Idea, že vyšší organismy vznikají z nižších, se mi zdála plodná, ale její spojení s tím, co jsem znal jako duchovní svět, mi připadalo nesmírně obtížné.
Fyzikální studie byly úplně prostoupeny mechanickou teorií tepla a naukou o vlnách pro světelné i barevné jevy.
Studium mechanické teorie tepla pro mě nabylo osobně zbarveného půvabu, protože na přednášky z této fyzikální oblasti jsem chodil k osobnosti, které jsem si mimořádně vážil. Byl to Edmund Reitlinger, autor krásné knihy „Svobodné výhledy“.
Tento muž byl vtělená laskavost. V době, kdy jsem se stal jeho posluchačem, již trpěl pokročilou plicní chorobou. Po dva roky jsem u něho naslouchal přednáškám o mechanické teorii tepla, o fyzice pro chemiky a o dějinách fyziky. Pracoval jsem u něho ve fyzikální laboratoři v mnoha oblastech, zvláště ve spektrální analýze.
Zvláštní význam pro mě měly Reitlingerovy přednášky z dějin fyziky. Mluvil tak, že měl posluchač dojem, jako by mu nemoc ztěžovala každé jeho slovo. Přesto však jeho přednášky budily nadšení v tom nejlepším smyslu slova. Byl mužem oddaným přísně induktivnímu způsobu bádání; ke všem metodickým otázkám fyziky rád citoval Whewellovu knihu o induktivních vědách. Newton pro něho představoval vrchol fyzikálního bádání. Dějiny fyziky přednášel ve dvou oddílech: v prvním od nejstarších dob až k Newtonovi a v druhém od Newtona k novověku. Byl univerzálním myslitelem. Od historických úvah o fyzikálních problémech přecházel vždy ke všeobecným kulturně‑dějinným perspektivám. V jeho přírodovědeckých přednáškách se dokonce objevovaly i všeobecné filosofické ideje. Tak rozebíral optimismus a pesimismus a velice podnětně mluvil o oprávněnosti tvoření přírodovědeckých hypotéz. Jeho líčení Keplera nebo charakteristika Julia Roberta Mayera byly mistrnými díly vědeckých přednášek.
Tenkrát se mi dostalo podnětu číst téměř všechna díla Julia Roberta Mayera; a působilo mi skutečnou radost, že jsem o jejich obsahu směl s Reitlingerem často rozprávět.
Naplnilo mě velkým smutkem, když několik týdnů po té, co jsem u Reitlingera složil poslední zkoušku z mechanické teorie tepla, podlehl milovaný učitel své těžké nemoci. Ještě krátce před svou smrtí mi dal jakoby odkaz různá doporučení na osobnosti, které mi pomohly získat žáky k soukromému doučování. To mělo velmi dobrý výsledek. Za nemalou část svých prostředků, které jsem v nejbližších letech získal ke své existenci, jsem mohl děkovat zemřelému Reitlingerovi.
Prostřednictvím mechanické teorie tepla a nauky o vlnách světelných jevů a elektrických účinků jsem se dostal ke studiu teorie poznání. Fyzický vnější svět byl tehdy líčen jako pohybové děje hmoty. Smyslové vjemy se jevily jen jako subjektivní zážitky, jako působení čistě pohybových dějů na lidské smysly. Venku v prostoru se uskutečňují pohybové děje hmoty; setkají‑li se tyto děje s lidským smyslem pro teplo, pak člověk prožívá pocity tepla. Mimo člověka existuje vlnové dění éteru; setkají‑li se tyto vlny se zrakovým nervem, vzniká v člověku vjem světla a barev.
S tímto názorem jsem se setkával všude. Mému myšlení však působil nevýslovné potíže. Vytlačil z objektivního zevního světa veškerého ducha. V mé duši vznikala myšlenka, že vede‑li k takovým předpokladům pozorování přírody, pak je nemožné k těmto předpokladům dospět nazíráním ducha. Viděl jsem, jak svůdné jsou tyto předpoklady pro myšlenkový směr, který tehdy vycházel z přírodní vědy. Nemohl jsem se ještě odhodlat k tomu, abych proti panujícímu názoru postavil třeba jen sám pro sebe svůj vlastní způsob myšlení. Ale právě to ve mně vyvolávalo těžké duševní boje. Stále znovu jsem musel vnitřně zdolávat kritiku tohoto způsobu myšlení, ke kterému bylo tak snadné myšlenkově dospět, a čekat na dobu, ve které by mi nové zdroje a cesty poznání poskytly větší jistotu.
Silný podnět se mi dostal čtením Schillerových „Dopisů o estetické výchově člověka“. Jeho poukaz na to, že lidské vědomí takřka kolísá sem a tam mezi různými stavy, mi umožnil navázat na obraz, který jsem si utvořil o vnitřním působení lidské duše. Schiller rozlišuje dva stavy vědomí, ve kterých člověk rozvíjí svůj poměr ke světu. Oddá‑li se tomu, co v něm působí smyslově, žije pod vlivem přírody. Jeho život určují smysly a pudy. Oddá‑li se logické zákonitosti rozumu, žije v nutnosti duchovní. Ale může v sobě také vyvinout určitý střední stav vědomí. Může vypěstovat „estetickou náladu“, která se jednostranně nepřiklání ani k vlivu přírody, ani k nutnosti rozumu. V této estetické náladě žije duše prostřednictvím smyslů; avšak do smyslového nazírání a jednání, podníceném smyslovostí, vnáší duchovní prvek. Pak vnímáme pomocí smyslů, ale tak, jakoby do smyslů vproudila duchovnost. V jednání se libovolně oddáváme bezprostřední žádosti, ale tuto žádost jsme zušlechtili tak, že k dobru nalézáme zalíbení a ke zlu odpor. Rozum zde vstoupil do úzkého spojení se smyslovostí. Dobro se stává instinktem; instinkt může sám sebe usměrňovat, protože do sebe přijal duchovní charakter. Schiller v tomto stavu vědomí spatřuje ono založení duše, díky kterému může člověk prožívat a tvořit díla krásy. Ve vývinu tohoto stavu nachází oživení pravé podstaty člověka.
Tyto Schillerovy myšlenkové pochody mě přitahovaly. Obsahovaly myšlenku, že má‑li člověk získat k jevům světa vztah, který odpovídá bytosti člověka, musí být jeho vědomí nejdříve uvedeno do zvláštního stavu. Díky tomu se mi staly zřetelnější ty otázky, které mi vystupovaly z pozorování přírody a z prožívání ducha. Schiller mluvil o stavu vědomí, který zde musí být, máme‑li prožívat krásy světa. Nebylo však možné myslet také na takový stav vědomí, který by zprostředkoval pravdu podstaty věcí? Pokud je něco takového oprávněné, pak není možné po Kantově vzoru pozorovat vědomí člověka, které je nám především dáno, a zkoumat, může‑li se přiblížit k pravé podstatě věcí, ale musíme nejdříve probádat takový stav vědomí, pomocí kterého má člověk ke světu takový vztah, kdy mu věci a skutečnosti odhalují svou podstatu.
Měl jsem za to, že takový stav vědomí je do jistého stupně dosažitelný, nemá‑li člověk jen myšlenky, které jsou obrazem vnějších věcí a dějů, ale i takové, které jako myšlenky sám prožívá. Tento život v myšlenkách se mi jevil jako zcela odlišný od toho, ve kterém trávíme obyčejné bytí a konáme obvyklé vědecké bádání. Postupujeme‑li v tomto prožívání myšlenek dále, shledáme, že tomuto prožívání vychází vstříc sama duchovní skutečnost. Člověk nastupuje duševní cestu vedoucí k duchu. Na této vnitřní duševní cestě však dospíváme k duchovní skutečnosti, kterou pak opět nacházíme i v nitru přírody. Postavíme‑li se jako protipól vůči přírodě a zříme‑li v živoucích myšlenkách duchovní skutečnost, získáváme hlubší přírodní poznání.
Bylo mi stále jasnější, že přechodem od obyčejných abstraktních myšlenek k duchovnímu zření, které si však uchovává rozvážlivost a jasnost, vniká člověk do skutečnosti, od které ho obyčejné vědomí vzdaluje. Toto vědomí má na jedné straně živost smyslového vnímání a na straně druhé abstraktnost myšlenkového tvoření. Duchovní zření vnímá ducha stejně, jako smysly vnímají přírodu; myšlení však není duchovnímu vnímání nijak vzdálené, stejně jako není obyčejné vědomí svým myšlením vzdálené vnímání smyslovému. Prožívá‑li toto zření duchovnost, myslí; a prožívá ji tak, když probuzenou duchovnost v člověku přivádí k myšlení.
Před duší mi vyvstávalo duchovní zření, které nebylo založeno na temném mystickém cítění. Probíhalo mnohem více v duchovní činnosti, kterou bylo možné plně srovnat s průhledností matematického myšlení. Blížil jsem se duševnímu stavu, ve kterém jsem mohl věřit, že nazírání duchovního světa, které jsem v sobě nesl, mohu mít za oprávněné i před fórem přírodovědeckého myšlení.
V době, kdy tyto zážitky naplňovaly mou duši, mi bylo dvaadvacet let.

IV.

Na formu duchovního prožívání, pro které jsem tenkrát chtěl najít pevný základ, působilo hudební umění téměř jako krize. V duchovním okolí, ve kterém jsem žil, se v té době prudce vyvíjel „spor o Wagnera“. Ve svém chlapeckém a jinošském věku jsem využíval každé příležitosti, abych v sobě rozvíjel pochopení pro hudbu. Tato krize byla důsledkem stanoviska, které jsem zaujímal k myšlení. Myšlení pro mě mělo obsah samo sebou. Tento obsah nebyl získáván pouze vnímáním, pro které je myšlení výrazem. Tento postoj však samozřejmě vedl k tomu, abych samotný hudební útvar tónu prožíval jako takový. Svět tónů byl pro mě sám o sobě projevem podstatné stránky skutečnosti. Že by měla hudba kromě tvoření tónů ještě něco „vyjadřovat“, jak tenkrát všemožně tvrdili Wagnerovi přívrženci, to se mi zdálo zcela „nehudební“.
Byl jsem vždy společenským člověkem, a tak jsem již během svého studia ve Vídeňském Novém Městě a později ve Vídni uzavřel mnohá přátelství. Názorově jsem s těmito přáteli souhlasil zřídka kdy. To však nebylo na překážku tomu, aby tyto přátelské svazky nebyly vřelé a vzájemně plodné. Takové přátelství jsem uzavřel s jedním idealisticky založeným mladým mužem. Se svými plavými vlasy a srdečnýma modrýma očima byl pravým typem německého mladíka. Byl zcela stržen Wagnerovým proudem. Avšak hudba, žijící jen sama v sobě, pro něj znamenala odbytý svět velkého šosáctví. Hodnota hudební skladby se mu projevovala v tónech jako jakási řeč. Navštívili jsme spolu mnoho koncertů a oper, vždy jsme však byli různého mínění. Když jej „výrazná hudba“ uváděla do vytržení, tížilo mě cosi jako olovo; když však zazněla hudba, která nechtěla být ničím než hudbou, hrozně se nudil.
Hovory s tímto přítelem se protahovaly do nekonečna. Na dlouhých procházkách, při vytrvalém vysedávání nad jedním šálkem kávy nadšenými slovy uváděl své „důkazy“, že vlastně teprve Wagnerem se zrodila ta pravá hudba a že všechno dřívější bylo jen přípravou k tomuto „objeviteli hudby“. To mě přimělo k tomu, že jsem své pocity projevil hodně drastickým způsobem. Mluvil jsem tehdy o wagnerovském barbarství, které je hrobem veškerého skutečného porozumění hudbě.
Tyto debaty se stávaly obzvlášť prudkými při zvláštních příležitostech. Jednoho dne se u mého přítele začal objevovat podivný sklon směřovat při našich každodenních procházkách do úzké uličky, kterou jsme při našich diskuzích o Wagnerovi mnohokrát prošli tam i zpět. Byl jsem do našich rozhovorů tak zahloubán, že mi teprve ponenáhlu svítalo, jak můj přítel k tomuto sklonu dospěl. V této uličce sedávala u okna jednoho domu v době našich procházek půvabná mladá dívka. Zpočátku k této dívce neměl jiný vztah než ten, že ji skoro denně vídal sedět u okna a časem si uvědomoval, že některý její pohled do ulice patří jemu.
Cítil jsem, jak jeho obhajoba Wagnera, která byla sama o sobě již dosti ohnivá, teprve v této uličce vzplanula jasným plamenem. Když jsem pak přišel na to, jaký vedlejší proud se zde vléval do jeho zaníceného srdce, začal být i v tomto směru sdílnějším a já jsem se tak stal důvěrníkem jedné z nejněžnějších, nejkrásnějších a nejblouznivějších mladých lásek. Tento vztah však dále nepokračoval. Můj přítel, pocházející z nepříliš bohaté rodiny, musel brzy nastoupit skromné místo žurnalisty v provinčním městě. Na bližší svazek s touto dívkou nemohl vůbec pomyslet. Nebyl také dost silný, aby tyto poměry změnil. Zůstal jsem s ním ještě dlouho v písemném spojení a z jeho dopisů bylo cítit smutné doznívání rezignace. V jeho srdci i nadále žilo to, od čeho se musel odloučit.
Když pak život ukončil písemný styk mezi mnou a tímto přítelem z mládí, potkal jsem po delší době osobu pocházející z města, ve kterém byl můj přítel novinářem. Stále jsem ho měl rád a ptal jsem se na něho. Tento člověk mi řekl: „Ano, tomu se dařilo velice špatně, jen ztěžka si mohl vydělat na své živobytí; nakonec byl u mě písařem a zemřel pak na plicní chorobu.“ Tato zpráva se mne hluboce dotkla, protože jsem věděl, že tento idealistický muž se od lásky svého mládí odloučil jen pod tlakem poměrů, s pocitem, že je mu lhostejné, co mu život později přinese. Život, který nemohl být takový, jaký se před ním vznášel jako ideál při našich procházkách v úzké uličce, pro něj neměl cenu.
Ve styku s tímto přítelem se můj anti‑wagnerismus projevil v ještě silnější formě. Ale v mém duševním životě hrál ještě jinou velkou úlohu. Snažil jsem se totiž všemožně proniknout do hudby, která s wagnerismem neměla nic společného. Moje láska k „čisté hudbě“ rostla po dlouhá léta; můj odpor proti „barbarství“ hudby jako výrazu byl stále větší. A při tom bylo mým osudem, že jsem přicházel do společností, ve kterých byli skoro výhradně zbožňovatelé Wagnera. To vše značně přispělo k tomu, že jsem se – mnohem – později, velmi trpce probojovával k chápání Wagnera, což je před tak významným kulturním jevem lidskou samozřejmostí. Ale tento boj patří k pozdější době mého života. Ve zde popisované době pro mě bylo například představení „Tristana“, na které jsem musel doprovázet jednoho svého žáka, „smrtelně nudné“.
Do této doby spadá ještě jiné, pro mě významné přátelství z mého mládí. Patřilo mladému muži, který byl pravým opakem mladíka s plavými vlasy. Cítil se být básníkem. Také s ním jsem strávil mnoho času zajímavými rozhovory. Měl velké nadšení pro všechno básnické. Předčasně se pouštěl do velkých úkolů. Když jsme se seznámili, napsal již tragédii „Hannibal“ a celou řadu lyrických děl.
S oběma přáteli jsem se také účastnil „cvičení ústního přednesu a písemného podání“, které Schröer vedl na vysoké škole. Z nich jsme my tři a mnozí jiní získávali ty nejkrásnější podněty. My mladí lidé jsme mohli přednášet, co jsme duchovně vytvořili, a Schröer pak s námi všechno probíral a povznášel naše duše svým nádherným idealismem a svou schopností nás nadchnout.
Můj přítel mě často doprovázel, když jsem Schröera navštěvoval v jeho bytě. Tady pokaždé ožíval, ale jinak jeho život prostupoval tíživý tón. Vnitřní rozpor v jeho bytosti způsoboval, že se nemohl vypořádat se životem. Žádné povolání ho netěšilo tak, aby se mu mohl věnovat s radostí. Jeho zájem cele poutalo básnictví a mimo ně nenacházel pravou souvislost se životem. Nakonec bylo nutné, aby přijal místo, které mu bylo lhostejné. Také s ním jsem zůstal v písemném spojení. To, že nemohl prožívat skutečné uspokojení ani ve svém básnickém umění, trýznilo jeho duši. Život pro něj neměl žádnou cenu. Ke své lítosti jsem pozoroval, jak v jeho dopisech a i v rozhovorech ponenáhlu zesilovalo přesvědčení, že trpí nevyléčitelnou nemocí. Nic nemělo sílu toto nepodložené podezření rozptýlit. Jednoho dne jsem obdržel zprávu, že tento mladý muž, který mi byl velmi blízký, sám ukončil svůj život.
Velmi srdečné přátelství jsem tenkrát uzavřel s mladým mužem, který přišel do Vídně na Vysokou technickou školu z německého Sedmihradska. Také s ním jsem se po prvé setkal ve Schröerově blízkosti. Měl tehdy přednášku o pesimismu, v níž ožilo vše, co o vztahu k životu napsal Schopenhauer. K tomu se ještě přidalo pesimistické ladění vlastního života tohoto mladého muže. Nabídl jsem se, že udělám odvetnou přednášku. „Vyvrátil“ jsem pesimismus přímo hromovými slovy, nazval jsem již tehdy Schopenhauera „omezeným géniem“ a své vývody jsem nechal vyvrcholit větou: „...kdyby měl pan přednášející se svým vylíčením pesimismu pravdu, pak bych byl raději dřevěným prknem, na kterém stojím, než člověkem.“ Můj výrok byl v kruhu mých známých dlouho posměšně opakován. Ale z mladého pesimisty a ze mě učinil srdečné přátele. Prožili jsme pak pospolu mnohé chvíle. I on se cítil být básníkem. A já jsem sedával často dlouhé hodiny v jeho bytě a rád jsem naslouchal četbě jeho básní. On zase projevoval vřelý zájem o mé tehdejší duchovní snažení, ačkoli k tomu byl podněcován spíše svou osobní náklonností ke mně než věcmi, jimiž jsem se tehdy zabýval. Navazoval mnohé pěkné mladické známosti a lásky. Potřeboval je ke svému až příliš těžkému životu. Vychodil jako chudý mladík školu v Hermannstadtu a již tehdy se musel starat o své živobytí tak, že dával soukromé hodiny. Přišel pak na geniální myšlenku, že své soukromé žáky v Hermannstadtu bude dál vyučovat prostřednictvím korespondence. Vysokoškolské vědy ho zajímaly málo. Jednou však chtěl přece jen složit zkoušku z chemie. Na přednášky nechodil, ani se nedotkl žádné příslušné knihy. Poslední noc před zkouškou si dal od kteréhosi přítele předčítat výtah z celé látky. Nakonec při tom usnul. Přesto šli společně s tímto přítelem ke zkoušce. Oba dva skutečně „hladce“ propadli.
Tento mladý muž ke mně měl bezmeznou důvěru. Jednu dobu se ke mně choval, jako bych byl jeho zpovědníkem. Odhaloval před mou duší zajímavý, často truchlivou náladou naplněný život, zanícený pro vše krásné. Projevoval mi tolik přátelství a lásky, že bylo někdy opravdu těžké trpce ho nezklamat. To se stávalo často proto, že se domníval, že mu nevěnuji dostatečnou pozornost. Tomu ale jinak být ani nemohlo, protože jsem měl mnoho zájmů, které se u něho nesetkávaly s věcným porozuměním. Přes to všechno se však naše přátelství stávalo stále srdečnější. Prázdniny trávil každé léto v Hermannstadtu. Tam zase shromažďoval žáky, aby je potom po celý další rok vyučoval dopisováním z Vídně. Dostával jsem pak od něho vždy dlouhé dopisy. Mrzelo ho, že jsem na ně málokdy odpovídal, nebo vůbec ne. Ale když se na podzim zase vrátil do Vídně, běžel mi vstříc jako chlapec; a společný život opět začínal. Jemu mám co děkovat, že jsem se mohl stýkat s mnoha lidmi. Rád mě seznamoval se všemi lidmi, se kterými byl nějak ve spojení. A já jsem tehdy tak dychtil po společnosti. Tento přítel přinesl do mého života mnohé, co mi působilo vřelou radost.
Toto přátelství přetrvalo po celý život, až do doby před několika lety, kdy můj přítel zemřel. Osvědčilo se v mnohé životní bouři, a budu o něm ještě mnoho vypravovat.
Ve vědomí, obracejícím se do minulosti, se vynořují mnohé z lidských a životních vztahů, které ještě dnes naplňují mou duši pocity lásky a vděčnosti. Nemohu zde líčit všechny jednotlivosti; musím nechat nezmíněno mnoho skutečností, které mi byly blízké právě v osobním prožívání a blízkými pro mne také zůstaly.
Přátelství mého mládí v době, o které tu mluvím, měla k průběhu mého života zvláštní vztah. Nutila mě v mé duši k určitému druhu dvojího života. Boj se záhadami poznání, který tehdy především naplňoval mou duši, probouzel sice u mých přátel vždy silný zájem, ale málo činné spoluúčasti. V prožívání těchto záhad jsem zůstával dosti osamocen. Sám jsem naopak plně spoluprožíval vše, co se vynořovalo v životě mých přátel. Tak ve mně vedle sebe plynuly dva životní proudy: jeden, který jsem sledoval jako osamělý poutník, a druhý, prožívaný v živé pospolitosti lidí, které jsem měl rád. Ale hluboký, trvalý význam pro můj vývoj měly v četných případech i zážitky druhého charakteru.
Zde musím zvláště vzpomenout na jednoho přítele, který byl mým spolužákem již ve Vídeňském Novém Městě. Tehdy jsme si ale ještě nebyli blízcí. Teprve ve Vídni, kde mě nejprve častěji navštěvoval a kde později pracoval jako úředník, jsme se dostali do bližšího styku. Přesto měl pro můj život význam i bez vnějšího vztahu již ve Vídeňském Novém Městě. Jednou jsem s ním byl v hodině tělocviku. Zatím co cvičil a já neměl co dělat, nechal vedle mě ležet knihu. Byla to Heinova kniha o „Romantické škole“ a „Dějiny filosofie v Německu“. Nahlédl jsem do ní a to způsobilo, že jsem si pak sám knihu přečetl. Našel jsem v ní mnoho podnětů, ale měl jsem intenzívní odpor ke způsobu, jakým Heine pojednával o tomto životním obsahu, který mi byl tak blízký. To, že jsem se tu setkal se způsobem myšlení a cítění, který byl úplně opačný než ten, který jsem pěstoval sám v sobě, mě silně motivovalo k zamyšlení se nad mou orientací vnitřního života, která pro mě vzhledem k mému duševnímu založení byla nutná.
V souvislosti s touto knihou jsem se pak dal s tímto spolužákem do řeči. Při ní vyvstal vnitřní život jeho duše, který pak později vedl k uzavření trvalého přátelství. Byl to uzavřený člověk, který se svěřil jen málokomu. Většina lidí ho považovala za podivína. Avšak pro těch několik málo lidí, kterým se chtěl svěřit, se zejména ve svých dopisech obzvláště otevřel. Považoval se za člověka, který je svým vnitřním založením povolán být básníkem. Byl toho mínění, že ve své duši chová velké bohatství. Měl přitom ve své obrazotvornosti sklon navazovat více vztahů k jiným lidem, zejména k ženám, než tomu ve skutečnosti bylo. Někdy byl už velmi blízký tomu, aby takový vztah navázal, ale nikdy neuměl dospět k tomu, aby ho skutečně prožil. V rozhovorech se mnou pak své sny prožíval s takovou vroucností a nadšením, jako by byly skutečností, kdykoli se však jeho sny opět rozplynuly, pociťoval trpkost.
To u něj vyvolávalo duševní život, který s jeho vnějším bytím neměl ani v nejmenším co do činění. Byl pro něj předmětem trýznivých sebepozorování, která se zrcadlila v četných dopisech pro mě a ve společných rozhovorech. Tak mi jednou napsal dlouhé pojednání o tom, jak se mu každý, ať nepatrný či důležitý zážitek stává vnitřním symbolem a jak s takovým symbolem žije.
Měl jsem tohoto přítele rád a s láskou jsem věnoval pozornost jeho snům, třebaže jsem v jeho společnosti měl vždy pocit, že se pohybujeme v oblacích a nemáme pod sebou pevnou půdu. Pro mne, který se právě v poznání neustále snažil hledat pevnou oporu života, to byly zvláštní zážitky. Když jsem stál před tímto přítelem tváří v tvář, byl jsem téměř vždy nucen jakoby vystoupit ze své vlastní bytosti a takřka vklouznout do jiné kůže. Byl se mnou rád; někdy se pouštěl do dalekosáhlých teoretických úvah o „různosti našich povah“. Sotva však tušil, jak málo byly naše myšlenky v souladu, protože přátelské smýšlení tyto rozdíly překlenulo.
Podobně se mi vedlo s jiným mým spolužákem z Vídeňského Nového Města. Navštěvoval nejbližší nižší třídu reálné školy a sblížili jsme se teprve tehdy, když přišel do Vídně na Vysokou školu technickou o rok později než já. Zde jsme společně strávili mnohé chvíle. Ale i on málo pronikl do otázek, které mě vnitřně zaměstnávaly v oblasti poznání. Studoval chemii. Přírodovědecké názory, s nimiž se tu setkával, mu tehdy ve styku se mnou bránily v tom, aby k duchovnímu zření, kterým jsem byl proniknut já, zaujal jiné stanovisko, než skeptické. Později v životě jsem u tohoto přítele poznal, jak byl ve své nejhlubší podstatě již tehdy blízký mému duševnímu založení; nedal však tehdy tomuto nejvnitřnějšímu rázu své bytosti ještě vůbec vyniknout. A tak se naše živé, dlouhotrvající debaty pro mě staly „bojem proti materialismu“. Uváděl vždy proti mému vnímání duchovního obsahu světa všechny důvody, domněle vyplývající z přírodního vědění, schopné můj názor vyvrátit. Byl jsem již tenkrát nucen uplatnit veškeré své poznání, abych úspěšně odrazil námitky, vycházející z materialistické myšlenkové orientace, které směřovaly proti duchovnímu poznání světa.
Jednou se rozvinula velice živá debata. Můj přítel odjížděl každý den po přednáškách do svého bydliště, do Vídeňského Nového Města. Často jsem ho doprovázel vídeňskou Alejovou ulicí k Jižnímu nádraží. Toho dne naše debaty o materialismu vyvrcholily, když jsme přišli na nádraží a vlak měl již brzy odjet. Tenkrát jsem to, co jsem chtěl ještě říci, shrnul do těchto slov: „Ty tedy tvrdíš, říkáš‑li: ‚já myslím‘, že je to jen nutný výsledek dějů v soustavě tvého mozku a tvých nervů. Že skutečností jsou jen tyto pochody. A stejně také, když říkáš: ‚já vidím to nebo ono, já jdu a podobně‘. Ale podívej se: vždyť ty přece neříkáš: ‚můj mozek myslí, můj mozek vidí to nebo ono, můj mozek jde‘. Kdybys došel skutečně k názoru, že je pravdou, co teoreticky tvrdíš, musel bys přece opravit svůj způsob vyjadřování. Jestliže však přesto mluvíš o svém „já“, tedy vlastně lžeš. Jenže nemůžeš jinak, než následovat svůj zdravý instinkt proti našeptávání své teorie. Prožíváš jinou skutkovou podstatu než je ta, kterou tvá teorie hájí. Tvé vědomí usvědčuje tvou teorii ze lži.“ Přítel jen zavrtěl hlavou. K nějaké námitce už neměl čas. Nazpět jsem odcházel sám a mohl jsem jen přemýšlet, že námitka proti materialismu v této hrubé podobě nějak zvlášť exaktní filosofii neodpovídala. Jenže mně tenkrát ani tak nezáleželo na tom, abych pět minut před odjezdem vlaku podal filosoficky nevyvratitelný důkaz, jako spíše na tom, dát výraz své vnitřní bezpečné zkušenosti o bytosti lidského „já“. Pro mě bylo toto „já“ vnitřně zřejmým zážitkem skutečnosti, která je obsažena v něm samém. Tato skutečnost mi nepřipadala o nic méně jistou než kterákoli jiná, kterou uznává materialismus. Není v ní však vůbec nic materiálního. Toto prohlédnutí skutečnosti a duchovnosti „já“ mi v dalších letech pomáhalo překonat všechna pokušení materialismu. Věděl jsem: s tímto „já“ nemůže nic otřást. A bylo mi jasné, že kdo pojímá toto „já“ jako formu projevu, jako výsledek jiných pochodů, ten je právě nezná. Chtěl jsem svému příteli sdělit, že toto bylo mé vnitřní, duchovní nazírání. Ještě mnohokrát jsme se v této oblasti vzájemně potírali. Ale ve všeobecných názorech na život jsme měli tolik stejného cítění, že prudkost našich teoretických bojů nikdy nevedla ani k nejmenšímu nedorozumění v osobním vztahu.
Tehdy jsem ještě hlouběji vnikl do studentského života ve Vídni. Stal jsem se členem „Německé čítárny na Vysoké škole technické“. Na shromážděních a menších schůzkách se podrobně mluvilo o politických a kulturních jevech doby. V diskuzích se uplatňovala všechna možná – i nemožná – stanoviska, která mohou mít mladí lidé. Různé názory na sebe narážely velmi prudce zejména tehdy, když se měli volit funkcionáři. Podnětné a vzrušující bylo všechno, co se zde odehrávalo mezi mládeží v souvislosti s událostmi v rakouském veřejném životě. Byla to doba, v níž se vytvářely národní strany stále ostřejšího ražení. Vše, co později v Rakousku vedlo stále více k rozpadu říše, bylo tehdy možné prožívat v samotných zárodcích.
Nejdříve mě zvolili knihovníkem „čítárny“. Jako takový jsem vyhledával všechny možné autory, kteří napsali knihu, o které jsem se domníval, že by mohla mít pro studentskou knihovnu cenu. Těmto autorům jsem psal „prosebné dopisy“. Za týden jsem napsal mnohdy sto takových dopisů. Díky této mojí „práci“ se knihovna rychle zvětšovala. Na mě však měla tato věc ještě vedlejší vliv. Měl jsem tak možnost poznat ve značném obsahu vědeckou, uměleckou, kulturně‑historickou i politickou literaturu oné doby. Byl jsem horlivým čtenářem darovaných knih.
Později jsem byl zvolen předsedou „čítárny“. To pro mne byla obtížná funkce. Ocital jsem se totiž tváří v tvář velkému počtu nejrůznějších stranických hledisek a ve všech jsem spatřoval něco, co je relativně oprávněné. Nicméně ke mně přicházeli příslušníci různých stran a každý mě chtěl přesvědčit, že jen jeho strana má pravdu. Když jsem měl být zvolen, hlasovaly všechny strany pro mě. Až dosud totiž slýchaly, jak jsem se na schůzích zastával všeho, co bylo oprávněné. Když jsem byl předsedou půl roku, hlasovali všichni proti mně. Neboť za tu dobu shledali, že žádné straně jsem nemohl dát za pravdu tak, jak by chtěla.
Mé touhy po společenském životě nacházely v „čítárně“ bohaté uspokojení. A tím, jak se události veřejného života odrážely ve studentském životě, probouzel se u mě zájem také o tyto další široké okruhy života. Byl jsem tehdy při mnohých zajímavých parlamentních debatách na galerii rakouské poslanecké a panské sněmovny.
Kromě opatření parlamentu, která se často citelně dotýkala života, mě mimořádně zajímaly osobnosti jednotlivých poslanců. Každý rok zde u své rohové lavice stával jako hlavní řečník při rozpočtové debatě jemnocitný myšlenkový filosof Bartholomäus Carneri. Jeho slova ostře obžalovávala Taaffovo ministerstvo a byla obhajobou němectví v Rakousku. Stával tu Ernst von Plener, suchopárný řečník, nesporná autorita ve finančních otázkách. Mrazivě působilo, když s počtářským chladem kritizoval ministru financí Dunajewskému výdaje v rozpočtu. Proti národnostní politice zde hřímal Rusín Tomasczuck. Posluchač měl dojem, že mu jde o to, najít pro tento okamžik zvlášť dobře volená slova tak, aby živil antipatie proti ministrům. Selsky zchytrale zde mluvil vždy opatrný klerikál Lienbacher. Jeho poněkud nakloněná hlava působila tak, že to, co řekl, znělo jako výron ujasněných názorů. Svým břitkým způsobem zde mluvil mladočech Grégr, který působil dojmem polovičního demagoga. Ze staročechů tu byl Rieger, který byl v hluboce charakteristickém smyslu vtěleným češstvím, které se dlouhou dobu tvořilo a ve druhé polovině devatenáctého století dospělo k vědomí sama sebe. Byl to muž zřídkakdy uzavřený, plný duševní síly a ovládaný jistotou vůle. Na pravé straně polských lavic zde mluvil Otto Hausner. Často duchaplně přednášel jen nasbírané plody své četby, mnohdy tu však také s jistým uspokojením pichlavě a trefně do všech stran vysílal věcně oprávněné šípy. Jeho chytré oko mžikalo za monoklem, prozrazujíc spokojenost se sebou samým, zatímco to druhé jakoby tomuto mžourání říkalo své spokojené „ano“. Byl to řečník, který již tenkrát někdy nacházel prorocká slova pro budoucnost Rakouska. Ještě dnes by se mělo číst to, co tehdy říkal; leckdo by dnes žasl nad jeho bystrostí. Tenkrát se dokonce smáli mnohému, co se po desetiletích stalo trpkou skutečností.

V.

K myšlenkám o veřejném životě Rakouska, které by nějakým způsobem hlouběji zasahovaly do mé duše, jsem tenkrát nemohl dospět. Zůstalo u pozorování mimořádně komplikovaných poměrů. Hovory, které ve mně budily hlubší zájem, jsem mohl vést jen s Karlem Juliem Schröerem. Právě v této době mi bylo dopřáno navštěvovat jej častěji. Jeho vlastní osud úzce souvisel s osudem Němců v Rakousko‑Uhersku. Byl synem Tobiase Gottfrieda Schröera, který vedl v Bratislavě německé lyceum a psal také dějepisné a estetické knihy. Tyto knihy o estetice byly vydány pod jménem Chr. Oeser a byly oblíbenými učebnicemi. Básně Tobiase Gottfrieda Schröera jsou jistě významné a v užších kruzích našly velké uznání, avšak známými se nestaly. Smýšlení, jimiž dýchaly, bylo v rozporu s panujícím politickým proudem v Uhrách. Tato díla musela v německém zahraničí vycházet bez spisovatelova jména. Kdyby se autorova duchovní orientace stala v Uhrách známá, musel by očekávat nejen propuštění z úřadu, ale dokonce i tvrdé potrestání.
Karl Julius Schröer tak prožil nátlak na němectví již za svého mládí ve vlastním domově. Pod tímto tlakem se vyvíjela jeho intimní oddanost k německému národnímu rázu a německé literatuře, stejně jako i velká láska ke všemu, co souviselo s Goethem. Hluboký vliv na něj měly „Dějiny německého básnictví“ od Gervina.
Ve čtyřicátých letech devatenáctého století odešel do Německa, aby na univerzitách v Lipsku, Halle a Berlíně studoval německý jazyk a literaturu. Po svém návratu byl nejprve činný na lyceu svého otce jako učitel německé literatury a vedoucí semináře. Tehdy poznal lidové vánoční hry, které každoročně hráli němečtí kolonisté v okolí Bratislavy. V nich se jeho duši projevovala německá národnost hluboce sympatickým způsobem. Němci, kteří se před staletími přistěhovali do Uher ze západnějších končin, si s sebou tyto hry přinesli ze své staré vlasti a hráli je dál tak, jak je předváděli o vánočních svátcích za starých časů v krajích, jež patrně ležely v blízkosti Rýna. V těchto hrách lidovým způsobem ožívalo vyprávění o ráji, o narození Krista a o příchodu tří králů. Podle toho, jak je potom Schröer slyšel nebo je přečetl ve starých rukopisech, které mu ukázali sedláci, je uveřejnil pod názvem: „Německé vánoční hry z Uher“.
Toto láskyplné vžívání se do německé národnosti pak Schröerovu duši zajímalo čím dál více. Cestoval, aby v nejrůznějších oblastech Rakouska studoval německá nářečí. Všude, kde bylo německé obyvatelstvo roztroušeno ve slovanských, maďarských a italských zemích dunajské monarchie, chtěl poznat jeho zvláštnosti. Tak vznikly jeho slovníky a gramatiky spišského nářečí, jehož domovem byla oblast jižně od Karpat, gottscheerského nářečí, přetrvávajícího u malé části německého obyvatelstva v Kraňsku, a řeči Heanzů, kterou se mluvilo v západních Uhrách.
Pro Schröera tyto studie nikdy nebyly pouhým vědeckým úkolem. Celou svou duší žil v národnostních projevech a jejich ráz chtěl slovem i písmem dostat do vědomí těch lidí, kteří z něj byli svým životem vytrženi. Stal se pak profesorem v Budapešti, ale při tehdejším vládnoucím směru se tu nemohl cítit dobře. Potom přesídlil do Vídně, kde mu bylo svěřeno vedení evangelických škol a kde se později stal profesorem německého jazyka a literatury. V této době jsem ho také poznal a sblížil se s ním. Tehdy bylo veškeré jeho myšlení a celý jeho život zaměřen ke Goethovi. Pracoval na vydání a úvodu druhého dílu „Fausta“, jehož první díl právě vydal.
Když jsem přišel na návštěvu do Schröerovy malé knihovny, která byla současně jeho pracovnou, cítil jsem duchovní ovzduší, které nesmírně blahodárně působilo na můj duševní život. Již tehdy jsem věděl, jak byl Schröer kvůli svým spisům, zejména kvůli svým „Dějinám německého básnictví v devatenáctém století“, napadán od přívrženců právě vládnoucích literárně‑historických metod. Nepsal jako členové Schererovy školy, kteří k literárním dílům zaujímali stejný postoj jako přírodní badatelé. Choval o nich v sobě jisté city a ideje a mluvil o nich čistě lidsky, aniž by při psaní nějak zvlášť přihlížel ke „zdrojům“. Dokonce se říkalo, že své úvahy „sypal z rukávu“.
To mě však příliš nezajímalo. Když jsem byl u něho, duchovně jsem pookřál. Mohl jsem u něj sedět celé hodiny. Při jeho vyprávění ožívaly v jeho nadšeném srdci vánoční hry, duch německých nářečí, vývoj literárního života. Zde se mi prakticky ujasnil poměr nářečí ke spisovné řeči. Měl jsem skutečnou radost, když mi tak jako dříve v přednáškách něco řekl o básníku dolnorakouského nářečí Josephu Missonovi, který napsal překrásnou báseň „Ignác, dolnorakouský selský kluk jde do ciziny“. Schröer mi vždy ze své knihovny dával ty knihy, ve kterých jsem mohl dále sledovat to, co bylo předmětem našeho rozhovoru. Vždy, když jsem tak sedával sám se Schröerem, jsem měl skutečně pocit, že je přítomen ještě někdo třetí: Goethův duch. Neboť Schröer žil v Goethově bytosti a jeho díle tak silně, že při každém pocitu nebo myšlence, která se v jeho duši vynořila, si ve svém cítění pokládal otázku: Cítil by nebo myslel by takto Goethe?
S velikými sympatiemi jsem poslouchal vše, co vyprávěl Schröer. Avšak i vůči němu jsem se nemohl zachovat jinak, než budovat ve své vlastní duši zcela nezávisle to, o co jsem intimně usiloval. Schröer byl idealista; svět idejí jako takový byl pro něho tím, co působí jako účinná síla v tvoření přírody a člověka. Pro mně byla idea stínem duchovního světa, který je naplněn životem. Dokonce jsem tehdy shledával obtížné vyjádřit sám pro sebe slovy rozdíl mezi Schröerovým a mým způsobem myšlení. Schröer mluvil o ideách jako o hnacích silách v dějinách. Cítil život v existenci idejí. Pro mě byl život ducha skryt za idejemi, které byly jen jeho zjevováním v lidské duši. Tehdy jsem pro svůj způsob myšlení nemohl najít žádné jiné označení, než „objektivní idealismus“. Chtěl jsem tím říci, že pro mě na ideji není podstatné to, že se zjevuje v lidském subjektu, ale to, že tak, jako se jeví barva na smyslovém objektu, jeví se idea na objektu duchovním, a že ji zde lidská duše – subjekt – vnímá tak, jako oko vnímá barvu na živé bytosti.
Schröer však mému nazírání vyšel značnou měrou vstříc formou svého vyjadřování, když jsme mluvili o tom, co se jeví jako „duše národa“. Mluvil o ní jako o skutečné duchovní bytosti, která žije v souhrnu jednotlivých lidí, náležejících k určitému národu. Tady jeho slova nabývala určitý charakter, který nebyl pouze označením abstraktně pojaté ideje. A tak jsme oba probírali složení starého Rakouska a v něm působící individuality národních duší. – Z této strany jsem mohl pochopit myšlenky o veřejných poměrech, které do mého duševního života zasahovaly hlouběji.
Tak mé zážitky v tehdejší době velmi silně souvisely s mým vztahem ke Karlu Juliu Schröerovi. Co mu však bylo vzdálenější a v čem já jsem především usiloval o vnitřní vysvětlení, byly přírodní vědy. Chtěl jsem svůj „objektivní idealismus“ uvést do souladu s přírodním poznáním.
Bylo to v čase velmi živého styku se Schröerem, kdy v mé duši znovu vystoupila otázka vztahu duchovního světa ke světu přírody. Stalo se to zprvu ještě zcela nezávisle na Goethově přírodovědeckém způsobu myšlení. Neboť ani Schröer mi nemohl říci nic rozhodujícího o této oblasti Goethova tvoření. Byl potěšen, když nalezl u toho či onoho přírodního badatele blahovolné uznání způsobu, jakým Goethe pozoroval rostlinnou a zvířecí podstatu. Ale pro Goethovu nauku o barvách nacházel všude u přírodovědecky vzdělaných lidí rozhodné odmítnutí. Tak si v tomto směru neutvořil žádný určitý názor.
Z této strany nebyl můj vztah k přírodní vědě v tomto období mého života nijak ovlivněn, přestože jsem se ve styku se Schröerem začal podrobněji zabývat Goethovým duchovním životem. Tento vztah se vytvořil spíše vlivem těžkostí, se kterými jsem se setkával, když jsem promýšlel zákony optiky ve smyslu fyziky.
Zjistil jsem, že přírodovědecké pozorování vidí světlo a zvuk způsobem, který je nepřípustný. Mluvil „všeobecně o zvuku“ a „všeobecně o světle“. Obdoba pak spočívala v tom, že jednotlivé tóny a zvuky jsou viděny jako zvláštně modifikované záchvěvy vzduchu a objektivnost zvuku, kromě lidského zážitku zvukového vnímání, jako určitý stav vzdušného chvění. Podobně se pohlíželo i na světlo. Co se děje mimo člověka, když vnímá nějaký jev způsobený světlem, bylo definováno jako éterické záchvěvy. Barvy jsou pak zvláštními útvary éterických záchvěvů. Tato obdoba se pro mne tenkrát stala skutečnou trýzní mého duševního života. Domníval jsem se totiž, že mám zcela jasno v tom, že pojem „zvuku“ je pouze abstraktním souhrnem jednotlivých dějů ve znějícím světě, kdežto „světlo“ je samo o sobě ve vztahu k jevům osvětleného světa něčím konkrétním. – „Zvuk“ byl pro mě souhrnným abstraktním pojmem, ale „světlo“ konkrétní skutečností. Řekl jsem si, že světlo vůbec smyslově nevnímáme; vnímáme „barvy“ pomocí světla, které se zjevuje všude ve vnímání barev, ale samo je nelze smyslově vnímat. „Bílé“ světlo není světlem, ale již barvou.
Tak se pro mě světlo ve smyslovém světě stalo skutečnou podstatou, která je však sama mimosmyslová. V mé duši teď vystoupil protiklad nominalismu a realismu, jak se vyvinul ve scholastice. Realisté tvrdili, že pojmy jsou něčím podstatným, co ve věcech žije, a jen lidské poznání je z nich vyjímá. Nominalisté naopak chápali pojmy jen jako člověkem vytvořená jména, shrnující ve věcech jejich rozmanitost, která ale v těchto samotných věcech nemají žádné bytí. Pociťoval jsem, že na zvukové zážitky se musí pohlížet nominalistickým způsobem a na zážitky, které tu jsou vlivem světla, způsobem realistickým.
S touto orientací jsem přistupoval k optice fyziků. Hodně jsem v ní musel odmítnout. Tehdy jsem dospěl k názorům, které mi razily cestu ke Goethově nauce o barvách. Tato cesta mi otevřela bránu ke Goethovým přírodovědeckým spisům. Malá pojednání, která jsem na základě svých přírodovědeckých názorů napsal, jsem nejdříve přinášel Schröerovi. Mnoho s nimi však dělat nemohl. Nebyly ještě zpracovány na základě Goethova způsobu nazírání, ale jen jsem na konci připojil krátkou poznámku: Dospěje‑li lidstvo k takovému myšlení o přírodě, jak jsem vylíčil, pak se teprve Goethovo přírodní bádání ve vědě dočká spravedlnosti. Schröer měl upřímnou radost, že jsem něco takového vyslovil, ale tím to skončilo. Situaci, v níž jsem se nacházel, by mohla dobře charakterizovat tato příhoda. Schröer mi jednoho dne vyprávěl, že mluvil se svým kolegou fyzikem. Ano, řekl ten fyzik, Goethe se postavil 
proti Newtonovi, ale Newton byl přece „takovým geniem“; na to odvětil Schröer: Ale Goethe byl přece „také geniem“. Tak jsem se s touto záhadnou otázkou, s níž jsem zápolil, cítil zase úplně osamocen.
Zdálo se mi, že s názory, které jsem získal ve fyzikální optice, buduji most od náhledů do duchovního světa k těm náhledům, které pocházejí z přírodovědeckého bádání. Tehdy jsem pocítil nutnost tvořit si po svém určité optické experimenty a přezkoušet tak na smyslové zkušenosti myšlenky, které jsem rozvinul o podstatě světla a barev. Nakoupit věci, potřebné pro takové experimenty, pro mě nebylo snadné. Vždyť prostředky, získané soukromým vyučováním, byly dosti omezené. Udělal jsem, co jsem jen mohl, abych realizoval pokusy v oblasti nauky o světle, které by na tomto poli vedly k nepředpojatému náhledu do přírodních skutečností.
Díky práci v Reitlingerově fyzikální laboratoři jsem byl obeznámen s obvykle prováděnými pokusy fyziků. Znal jsem i matematickou stránku optiky, neboť právě v této oblasti jsem prováděl podrobné studie. – Přes všechny námitky, uváděné ze strany fyziků proti Goethově nauce o barvách, jsem byl svými vlastními pokusy stále více veden od běžného fyzikálního názoru ke Goethovi. Všiml jsem si, jak veškeré experimentování tohoto druhu je – abychom použili goethovského výrazu – vytváření skutečností „daných světlem“, nikoli experimentování „se světlem“ samotným. Řekl jsem si: Podle Newtonova způsobu myšlení nelze barvu ze světla vyloučit; začíná se jevit tehdy, když se proti volnému rozvíjení světla staví překážky. Zdálo se mi, že pokusy se to dá bezprostředně dokázat.
Tím však pro mě bylo světlo z okruhu vlastní fyziky vyloučeno. Jevilo se jako mezistupeň mezi podstatami chápatelnými smysly a podstatami nazíratelnými v duchu.
Nechtěl jsem se s těmito skutečnostmi pohybovat pouze ve filosofických úvahách. Velmi jsem dbal na to, aby se skutečnosti přírody správně četly. Stále více se mi ujasňovalo, že světlo samo nevstupuje do smyslové oblasti, ale zůstává mimo ni, zatímco barvy se jeví tehdy, když se smyslově viditelné věci dostanou do oblasti světla.
Považoval jsem za nutné, abych opakovaně z nejrůznějších stran pronikl k přírodovědeckým poznatkům. Znovu jsem byl přiveden ke studiu anatomie a fyziologie. Pozoroval jsem články lidského, zvířecího a rostlinného organismu v jejich podobách a tak jsem svým vlastním způsobem dospěl ke Goethově nauce o metamorfózách. Stále více jsem pozoroval, jak obraz přírody, pochopitelný smysly, spěje k tomu, co jsem nahlížel duchovním způsobem.
Když jsem tímto duchovním způsobem pohlížel na duševní pohyblivost člověka, na jeho myšlení, cítění a chtění, zpodobnil se mi „duchovní člověk“ až k obraznému nazírání. Nemohl jsem zůstat stát u abstrakcí, na které se obyčejně myslí, mluví‑li se o myšlení, cítění a chtění. V těchto vnitřních životních jevech jsem spatřoval tvořící síly, které přede mne v duchu stavěly „člověka jako duchovní bytost“. A když jsem pak pohlédl na smyslový zjev člověka, doplnil se mi duchovní podobou, která ve smyslově vnímatelném jevu vládne.
Dospěl jsem tak ke smyslově‑nadsmyslové formě, o níž hovoří Goethe a která se jak skutečně přírodnímu, tak i duchovnímu pohledu vsouvá mezi smyslově chápatelnou a duchovně viditelnou skutečnost.
K této smyslově‑nadsmyslové formě krok za krokem směřovala i anatomie a fyziologie. A tady můj pohled po prvé, ovšem ještě zcela nedokonalým způsobem, padl na trojčlennost lidské bytosti, o které jsem začal veřejně mluvit teprve až po jejím tichém třicetiletém studiu ve své knize „O záhadách duše“. Nejprve se mi ujasnilo, že v té části lidského organismu, ve které je tvoření nejvíce orientováno k nervům a smyslům, můžeme její smyslově‑nadsmyslovou formu vidět nejzřetelněji. Uspořádání hlavy se mi jevilo jako útvar, na kterém je smyslově‑nadsmyslová forma nezřetelněji vidět i ve smyslovém tvaru. Na soustavě údů jsem se musel naopak dívat jako na útvar, ve kterém je smyslově‑nadsmyslová forma nejvíce skryta, takže síly, působící v mimolidské přírodě, v ní pokračují až do lidského tvoření. Mezi těmito póly lidské organizace jsem nacházel všechno to, co žije rytmickým způsobem – soustava dýchání a oběhu krve.
Nenašel jsem tenkrát nikoho, s kým bych o těchto představách mohl mluvit. Když jsem tu či tam některou z nich naznačil, byly pokládány za výsledek filosofické ideje, zatímco však já jsem byl přesvědčen, že se mi zjevily z anatomického a fyziologického poznatku prostého předsudku, opírajícího se o zkušenost.
V této náladě, která na mne z takovéhoto osamocení s vlastními názory doléhala, jsem nacházel vnitřní vysvobození jen v tom, že jsem stále znovu četl rozmluvu mezi Goethem a Schillerem, když se spolu vraceli ze schůze společnosti pro přírodní bádání v Jeně. Oba byli zajedno v tom, že příroda se nesmí pozorovat takovým rozkouskovaným způsobem, jak tomu bylo v přednášce botanika Batsche, kterou vyslechli. A Goethe před Schillerovým zrakem několika tahy vykreslil svou „prarostlinu“. Smyslově‑nadsmyslovou formou představovala rostlinu jako celek, utvářející se z listu, květu atd., v jednotlivostech tento celek napodobující. Schiller, který tenkrát ještě nepřekonal Kantovo stanovisko, nemohl v tomto „celku“ vidět nic než „ideu“, kterou si tvoří rozum člověka pozorováním jednotlivostí. Goethe to nechtěl připustit. „Viděl“ duchovně celek stejně, jako smyslově viděl jednotlivosti. A v principu nepřipustil žádný rozdíl mezi duchovním a smyslovým nazíráním, nýbrž jen přechod od jednoho k druhému. Bylo mu jasné, že obojí uplatňuje nárok být skutečností, založené na zkušenosti. Schiller však neustále tvrdil, že prarostlina není zkušeností, ale ideou. Na to Goethe na základě svého způsobu myšlení odpověděl, že pak tedy svýma očima vidí ideu před sebou.
Pochopení těchto Goethových slov pro mě znamenalo zklidnění dlouhého boje v mé duši. Byl jsem přesvědčen, že jsem k těmto slovům pronikl. Ve své duši jsem Goethovo přírodní nazírání nacházel jako přiměřené duchu.
Teď jsem musel, hnán vnitřní nutností, ve všech jednotlivostech propracovat Goethovy přírodovědecké spisy. Zprvu jsem nepomýšlel na to, abych se o jejich vysvětlení pokusil tak, jak jsem je později zveřejnil v úvodu k nim v „Kürschnerově německé národní literatuře“. Spíše jsem pomýšlel na to, samostatně vylíčit určitou oblast přírodních věd tak, jak mi nyní tato věda tanula na mysli, a sice jako „přiměřenou duchu“.
Můj vnější život však v té době něco podobného neumožňoval. Musel jsem dávat soukromé hodiny z nejrůznějších předmětů. „Pedagogické“ situace, které jsem musel zvládat, byly velmi rozmanité. Tak se jednou ve Vídni objevil pruský důstojník, který z nějakého důvodu musel opustit službu v německém vojsku. Chtěl se jako ženijní důstojník připravit ke vstupu do rakouského vojska. Zvláštním řízením osudu jsem se stal jeho učitelem matematiky a přírodovědy. Toto „vyučování“ mi poskytovalo hluboké uspokojení, neboť můj „žák“ byl mimořádně laskavý muž, který stál o přátelský vztah se mnou i po té, když jsme skončili s vyučováním. – I v jiných případech, například u absolventů, kteří se připravovali k doktorské zkoušce, jsem vyučoval zejména matematiku a přírodovědu.
Protože jsem znovu a znovu musel propracovávat přírodní vědění tehdejší doby, měl jsem dost příležitostí, abych se v této oblasti vžil do dobových názorů. Mohl jsem vlastně vyučovat jen tyto dobové názory; na čem mi v poznávání přírody záleželo nejvíc, to jsem musel nepozorovaně nosit uzavřeno v sobě.
Moje činnost soukromého učitele, která pro mně v té době byla jedinou možností obživy, mě uchránila před jednostranností. Mnohé jsem se musel naučit sám jen proto, abych to mohl vyučovat. Tak jsem pronikal do „tajemství“ účetnictví, protože právě tento obor jsem měl možnost vyučovat.
Nejplodnější podněty v oblasti pedagogického myšlení jsem získal od Schröera. Působil po léta jako ředitel evangelických škol ve Vídni a o svých zkušenostech napsal v roztomilé knížce „Otázky vyučování“. O tom, co jsem se v ní dočetl, jsem s ním pak mohl hovořit. Často vystupoval proti pouhému osvojování si vědomostí při výchově a vyučování a vyslovoval se pro rozvoj celé bytosti člověka.

VI.

V mé pedagogické činnosti mi osud přidělil zvláštní úkol. Byl jsem doporučen jako vychovatel do jedné rodiny, v níž byli čtyři chlapci. Tři z nich jsem zpočátku připravoval pro obecnou školu a později pro školu střední. Čtvrtý, asi desetiletý hoch, mi byl svěřen k úplné výchově. Toto dítě dělalo svým rodičům, zvláště matce, starosti. Když jsem do této rodiny přišel, měl stěží osvojeny základy čtení, psaní a počtů. Ve svém tělesném i duševním vývoji byl považován za abnormálního do té míry, že rodina pochybovala o jeho schopnosti dalšího vzdělávání. Jeho myšlení bylo pomalé a těžkopádné. Sebemenší duchovní námaha u něj snižovala životní činnosti, vyvolávala bolesti hlavy, blednutí a duševní chování, budící obavy.
Když jsem tohoto hocha poznal, usoudil jsem, že výchova, odpovídající tomuto tělesnému a duševnímu organismu, by měla probudit dřímající schopnosti; proto jsem rodičům navrhl, aby mi jeho výchovu svěřili. Chlapcova matka tento návrh přijala s důvěrou a tak jsem si mohl předurčit tento zvláštní pedagogický úkol.
Musel jsem najít přístup k duši, která se nacházela ve stavu jakéhosi spánku a kterou bylo možné jen ponenáhlu přivést k tomu, aby získala vládu nad tělesnými projevy. Bylo nutné tuto duši jaksi do těla zapojit. Byl jsem přesvědčen, že hoch má nejen skryté, ale dokonce velké schopnosti. Toto přesvědčení mi přinášelo hluboké uspokojení z tohoto úkolu. Brzy jsem v dítěti k sobě vzbudil láskyplnou náklonnost. To způsobilo, že pouhý vzájemný styk v něm probouzel dřímající duševní schopnosti. Pro vyučování jsem musel vymýšlet zvláštní metody. Každá čtvrthodina, překračující přiměřenou dobu k vyučování, působila újmu jeho zdravotního stavu. K mnohým předmětům tento hoch jen těžce nalézal vztah.
Tento vychovatelský úkol se pro mne stal bohatým zdrojem učení. Díky učební praxi, kterou jsem musel používat, se mi otevíral pohled do souvislosti mezi duchovně‑duševní a tělesnou skutečností v člověku. Zde jsem prošel svým skutečným studiem fyziologie a psychologie. Uvědomil jsem si, že výchova a vyučování se musí stát uměním, založeném na skutečném poznání člověka. Musel jsem pečlivě uplatňovat princip hospodárnosti. Často jsem se musel na půlhodinu vyučování připravovat po dobu dvou hodin a vybudovat učební látku tak, abych pak v nejkratší době a pokud možno s nejmenším vypětím duchovních a tělesných sil dosáhl nejvyšší míry chlapcovy výkonnosti. Musel jsem pečlivě zvažovat pořadí předmětů a věcně si určit vždy celé rozdělení dne. Byl jsem spokojen, když chlapec během dvou let dohonil látku obecné školy a byl zralý pro gymnázium. Také jeho zdravotní stav se podstatně zlepšil. Vodnatelnost hlavy, kterou hoch trpěl, silně ustupovala. Mohl jsem rodičům navrhnout, aby chlapce posílali do veřejné školy. Považoval jsem za nutné, aby svůj další vývoj prožíval ve společnosti jiných chlapců. Zůstal jsem v této rodině jako vychovatel po několik let a zvláště jsem se věnoval tomuto chlapci; byl cele odkázán na to, že projde školou jen tehdy, když se bude v jeho vyučování pokračovat ve stejném duchu, v jakém se začalo. Tady jsem také získal podnět k tomu, abych již naznačeným způsobem dále rozvíjel své znalosti řečtiny a latiny, neboť jsem v oné rodině musel doučovat nejen tohoto, ale ještě druhého hocha, který navštěvoval gymnázium.
Musím být osudu vděčný, že mě přivedl do těchto životních poměrů. Neboť takto jsem živým způsobem získal poznání lidské bytosti, které bych, myslím, v tak živé formě jinou cestou získat nemohl. V této rodině jsem byl přijat velmi laskavě; vytvořila se mezi námi neobyčejná srdečnost. Otec chlapce působil jako jednatel podniku s indickou a americkou bavlnou. Tak jsem mohl nahlédnout nejen do chodu tohoto podniku, ale i do mnohých jiných aktivit, které s ním souvisely. Tím jsem se mnohému naučil. Viděl jsem do vedení mimořádně zajímavého odvětví dovozu a mohl jsem sledovat styk mezi obchodními přáteli i propojení různých obchodních a průmyslových činností.
Můj svěřenec prošel celým gymnáziem; zůstal jsem po jeho boku až do předposledního ročníku. Pak byl natolik daleko, že mě již nepotřeboval. Po absolvování gymnázia šel na lékařskou fakultu, stal se lékařem a jako takový padl ve světové válce. Matka, která se díky mé činnosti pro jejího syna stala mou věrnou přítelkyní, lpěla na tomto opatrovaném dítěti vroucí láskou a zemřela brzy po něm. Otec z tohoto světa odešel ještě před nimi.
S tímto mým úkolem se pojil krásný čas mého mládí. S rodinou hochů, které jsem vychovával, jsem po několik let trávil každé léto u Atterského jezera v Solné komoře a poznal jsem tak nádhernou alpskou přírodu Horních Rakous. Pomalu jsem mohl upouštět od ostatních soukromých hodin, které jsem si ještě zpočátku i při této vychovatelské činnosti udržoval, a tak mi zbýval čas pro mé další studium.
Než jsem přišel do této rodiny, měl jsem ve svém životě jen málo příležitostí zúčastnit se dětských her. A tak moje „doba hraní“ připadla teprve na má dvacátá léta. Musel jsem se učit, jak si hrát. Bylo totiž mou povinností tyto hry vést a dělal jsem to s velkým uspokojením. Dokonce se domnívám, že jsem si v životě nehrál o nic méně než jiní lidé. Pouze jsem toto hraní, kterému se člověk jinak věnuje před svým desátým rokem, doháněl právě mezi třiadvacátým až osmadvacátým rokem.
V této době jsem se zabýval filosofií Eduarda von Hartmanna. Při studiu jeho „Teorie poznání“ jsem však v sobě pociťoval neustálý odpor. Hluboce se mi protivil názor, že pravdivá skutečnost leží jako něco nevědomého mimo hranice vědomých zážitků a že tyto zážitky nemají být ničím jiným, než neskutečným obrazným odleskem skutečnosti. Proti tomu jsem namítal, že vědomé zážitky se do pravé skutečnosti mohou vnořit vnitřním zesílením duševního života. Bylo mi jasné, že božská duchovnost se člověku projeví tehdy, umožní‑li jí člověk toto projevení svým vnitřním životem.
Pesimismus Eduarda von Hartmanna se mi jevil jako výsledek zcela nesprávně kladených otázek o lidském životě. Člověka jsem musel chápat tak, že směřuje k tomu, aby si ze zdroje svého nitra vydobyl to, co jeho život naplňuje uspokojením. Kdyby světový řád člověku už předem přidělil „nejlepší život“, jak by mohl tento zdroj v sobě přivést k proudění? Vnější světový řád dospívá k vývojovému stadiu, ve kterém věcem a dějům propůjčil dobro i zlo. Teprve zde procitá lidská bytost k vlastnímu vědomí a jde vývojem dál tak, že svůj svobodně vytčený směr přijímá pouze ze zdroje svého bytí, nikoli z věcí a dějů. Uvažovat o otázce pesimismu nebo optimismu mi samo o sobě připadalo jako prohřešek proti svobodné bytosti člověka. Často jsem si říkal: Jak by člověk mohl být svobodným tvůrcem svého nejvyššího štěstí, kdyby mu určitou míru štěstí přidělil už světový řád?
Naproti tomu Hartmannovo dílo „Fenomenologie mravního vědomí“ mě přitahovalo. Shledal jsem, že mravní vývoj lidstva je zde sledován ve směru pozorování, založeném na zkušenosti. Není tomu tak jako v Hartmannově teorii poznání a metafyzice, že myšlenkové uvažování je vedeno k neznámému bytí, které působí za hranicemi vědomí, nýbrž to, co lze prožít jako mravnost, je pojato ve svém jevu. Bylo mi jasné, že žádná filosofická spekulace nesmí nic domýšlet nad tento jev, chce‑li dospět k pravdivé skutečnosti. Světové jevy tuto pravdivou skutečnost projevují samy, pokud se ovšem vědomá duše připraví k tomu, aby ji pochopila. Kdo přijímá do vědomí jen to, co je smyslově uchopitelné, ten může hledat pravdivé bytí v oblasti mimo hranice vědomí; kdo však pojímá duchovnost nazíráním, ten o ní mluví ve smyslu poznání jako o tom, co je zde a nikoli mimo tento svět. Hartmannovo uvažování o mravním světě mi připadalo sympatické, protože své stanovisko, čerpající mimo vědomí, nechává ustoupit do pozadí a drží se toho, co je pozorovatelné. K poznání jsoucna jsem nechtěl dospět přemýšlením o tom, co je „za“ hranicemi jevů, ale tím, že se do jevů ponořím až k tomu stupni, kdy odhalují svou duchovní podstatu.
Protože jsem vždy usiloval o to, abych v lidském konání cítil vždy jeho pozitivní stránku, stala se pro mě filosofie Eduarda von Hartmanna cennou i přes to, že se mi její základní směr a její životní názor příčily. Tato filosofie totiž mnohé stránky jevů osvětluje příliš důrazným způsobem. I v těchto spisech tohoto „filosofa nevědomí“, které jsem zásadně odmítal, jsem nacházel mnohé, co pro mě bylo mimořádně podnětné. A stejně tomu bylo i s populárními spisy Eduarda von Hartmanna, pojednávajícími o problémech kulturně‑historických, pedagogických a politických. U tohoto pesimisty jsem našel takové „zdravé“ pojetí života, jaké jsem nenalezl ani u leckterého optimisty. Právě ve vztahu k němu jsem pocítil to, co jsem potřeboval: abych uměl vyslovit uznání i tam, kde musím odporovat.
Studiem „Fenomenologie mravního vědomí“ a „Náboženského vědomí lidstva v posloupnosti jeho vývoje“ jsem strávil nejeden pozdní večer u Atterského jezera, když jsem mohl přenechat chlapce sobě samým a z domovního balkónu byl obdivován hvězdný svět. A čtením těchto spisů jsem získával stále větší jistotu ve svých vlastních hlediscích teorie poznání.
Na Schröerovo doporučení mě roku 1882 Joseph Kürschner vyzval, abych v „Německé národní literatuře“, kterou vedl, vydal Goethovy přírodovědecké spisy s úvodem a běžnými vysvětlivkami. Schröer, který sám pro toto velké souhrnné dílo převzal redakci Goethových dramat, měl do prvního svazku napsat předmluvu. V ní vysvětlil, jaké místo v novodobém duchovním životě zaujímá Goethe jako básník a myslitel. Schröer spatřoval ve světovém názoru, který přinesl přírodovědecký věk po Goethovi, pokles z duchovní výše, na níž stál Goethe. Úkol, který mi připadl vydáním Goethových přírodovědeckých spisů, byl v této předmluvě obsáhle charakterizován.
Pro mě tento úkol znamenal vyrovnat se na jedné straně s přírodní vědou a na druhé straně s celým Goethovým světovým názorem. A protože jsem nyní měl s těmito závěry vystoupit na veřejnost, musel jsem všechno, co jsem v sobě až dosud vydobyl jako světový názor, shrnout do určitého závěru.
Dosud jsem napsal pouze několik málo novinových článků. Nebylo pro mě snadné napsat to, co žilo v mé duši, takovým způsobem, aby to bylo vhodné pro veřejnost. Stále jsem měl pocit, že kdybych sepsáním vtiskl hotovou podobu tomu, k čemu jsem dospěl svou vnitřní prací, vyzní výsledná podoba uboze. Proto se pro mě všechny spisovatelské pokusy staly neustálým zdrojem vnitřní nespokojenosti.
Zdálo se mi, že způsob myšlení, který převládal v přírodní vědě od začátku jejího velkého vlivu na civilizaci devatenáctého století, není vhodný pro porozumění tomu, o co Goethe v přírodním poznání usiloval a čeho do značné míry také dosáhl.
V Goethovi jsem spatřoval osobnost, která díky zvláštnímu duchovnímu vztahu člověka ke světu byla s to také správně začlenit poznání přírody do celkové oblasti lidského tvoření. Způsob myšlení doby, ve které jsem vyrostl, se mi zdál být vhodný jen k vytváření idejí o neživé přírodě. Pokud bychom však s tímto poznáním přistupovali k přírodě živé, považoval jsem ho za bezmocný. Říkal jsem si, že mají‑li se získat ideje, které mohou zprostředkovat poznání organického prvku v přírodě, je k tomu zapotřebí nejdříve oživit rozumové pojmy, vhodné pro přírodu anorganickou. Tyto pojmy mi totiž připadaly mrtvé a proto také jen vhodné k pochopení něčeho mrtvého.
Abych vysvětlil Goethovo přírodní nazírání, pokusil jsem se vylíčit, jak v Goethově duchu ožily ideje a jak se staly ideovými útvary.
Jednotlivosti, které Goethe v té či oné oblasti přírodního poznání myslel a vypracoval, se mi zdály méně důležité ve vztahu k ústřednímu objevu, který jsem mu musel přiznat. A ten jsem spatřoval v tom, že objevil způsob, jakým člověk musí přemýšlet o organických skutečnostech, má‑li se jim poznáním přiblížit.
Shledal jsem, že mechanika uspokojuje potřebu poznání proto, že racionálním způsobem vytváří pojmy, které pak ve smyslové zkušenosti s neživou přírodou nachází uskutečněné. Goetha jsem měl před sebou jako zakladatele organiky, která zaujímá stejné hledisko i k živé přírodě. Když jsem v historii novodobého duchovního života uvažoval o Galileiovi, všiml jsem si, že právě vytvořením anorganických pojmů dal podobu novější přírodovědě. Co on vykonal pro anorganické jevy, to se Goethe snažil vykonat pro jevy organické. Goethe se pro mě stal Galileiem organiky.
V prvním svazku přírodovědeckých Goethových spisů jsem měl nejprve zpracovat jeho myšlenky o metamorfózách. Bylo pro mě obtížné vyjádřit, v jakém vztahu je živý ideový útvar, pomocí kterého lze poznávat organické skutečnosti, k beztvaré ideji, která je vhodná k pochopení skutečností anorganických. Vzhledem k mé úloze mi však připadalo, že všechno záleží na tom, abych tento bod správným způsobem znázornil.
Poznáváme‑li anorganické skutečnosti, řadíme pojem k pojmu, abychom mohli přehlédnout souvislost sil, které se v přírodě svým působením projevují. Ve vztahu k organickým skutečnostem je však nutné dát vyrůstat jednomu pojmu z druhého tak, aby se v postupném živoucím proměňování pojmů vytvářely obrazy toho, co jako živé útvary nacházíme v přírodě. O to Goethe usiloval tím, když se v duchu pokoušel zachytit ideový obraz listu rostliny, který není strnulým, neživým pojmem, ale který lze zachytit v nejrůznějších formách. Necháme‑li tyto formy v duchu vznikat ze sebe navzájem, pak můžeme zkonstruovat celou rostlinu. Tak v duši ideovým způsobem napodobujeme reálný děj, kterým příroda vytváří rostlinu.
Snažíme‑li se takovým způsobem pochopit rostlinnou podstatu, pak jsme duchem přírodě mnohem blíž, než když uchopujeme anorganické skutečnosti beztvarými pojmy. V oblasti anorganických skutečností uchopujeme jen duchovní přelud toho, co se v přírodě nachází zbaveno duchovnosti. Ve vznikání rostliny však již žije jakási vzdálená podoba toho, co vzniká v lidském duchu jako obraz rostliny. Můžeme pozorovat, jak příroda vytvářením organického prvku sama v sobě uvádí do činnosti podstatu podobnou duchu.
V úvodu ke Goethovým botanickým spisům jsem chtěl ukázat, že Goethe svou naukou o metamorfóze směřoval k přemýšlení o přírodních organických účincích takovým způsobem, který se podobá duchu.
Ještě podobnějšími duchu se Goethovu způsobu myšlení jeví účinky v živočišné přírodě a v přirozeném základu lidské bytosti.
U zvířecí a lidské podstaty Goethe vychází z prohlédnutí omylu, který pozoroval u svých současníků. Ti chtěli vykázat organické základně lidské bytosti zvláštní postavení v přírodě tím, že hledali mezi člověkem a zvířetem jednotlivé rozdílné znaky. Jeden z nich našli v mezičelistní kosti, kterou mají zvířata, ve které jsou zasazeny řezáky. Taková zvláštní mezikost v horní čelisti má člověku chybět. Jeho horní čelist má být z jednoho kusu.
To se Goethovi zdálo mylné. Pro něho je lidská postava přeměnou zvířecí postavy k vyššímu stupni. Co se objevuje ve zvířecím utváření, to vše musí být také v utváření lidském, avšak ve vyšší formě, takže lidský organismus se může stát nositelem sebe‑vědomého ducha.
Rozdíl mezi člověkem a zvířetem Goethe nespatřuje v jednotlivostech, ale v povýšení celkové formy.
Když člověk při pozorování vystupuje od rostlinné podstaty k různým zvířecím formám, postupně vidí, jak se organické tvořivé síly stávají podobnější duchu. V organické podobě člověka jsou činné duchovní tvořivé síly, které způsobují nejvyšší metamorfózu zvířecího utváření. Tyto síly jsou přítomné ve vznikání lidského organismu; když si v přirozeném základu vytvořily schránu, která je může pojmout v jejich životní, od přírody odpoutané formy, vyžívají se nakonec jako lidský duch.
Jevilo se mi, že Goethův názor na lidský organismus už předem pojímá všechno oprávněné, co bylo později na základě Darwinových nauk řečeno o příbuznosti člověka se zvířaty. Ale viděl jsem také, že všechno neoprávněné odmítá. Materialistické pojetí toho, co nalezl Darwin, vede k tomu, že z příbuznosti člověka se zvířaty se tvoří představy, které ducha popírají právě tam, kde se v pozemském bytí zjevuje ve své nejvyšší formě, v člověku. Goethovo pojetí vede k tomu, že ve zvířecích podobách vidí tvoření ducha, které ještě nedosáhlo stupně, na kterém může duch jako takový žít. Co v člověku žije jako duch, to ve zvířecí formě na určitém předstupni tvoří; u člověka se tato forma proměňuje tak, že může být nejen jako tvořící, ale i jako prožívající sama sebe.
Z tohoto pohledu Goethovo pozorování přírody svým postupným sledováním přirozeného vývoje anorganických skutečností ke skutečnostem organickým ponenáhlu převádí přírodní vědu ve vědu duchovní. O toto znázornění mi především šlo při zpracování prvního svazku Goethových přírodovědeckých spisů. Ve svém úvodu jsem tedy vysvětlil, že darwinismus v materialistickém zabarvení tvoří jednostranný názor, který musí Goethovým způsobem myšlení dojít ke svému ozdravění.
V úvaze o Goethově organice jsem chtěl ukázat, jak člověk musí poznávat, má‑li proniknout do jevů života. Ale brzy jsem cítil, že taková úvaha potřebuje základ, o který by se mohla opřít. Podstatu poznání tenkrát moji současníci podávali tak, že se ke Goethovu nazírání nemohla přiblížit. Teoretikové poznání měli před očima takovou přírodní vědu, jaká byla v tehdejší době obvyklá. Co říkali o podstatě poznání, to platilo jen jednalo‑li se o pochopení anorganické přírody. To, co jsem musel říci o Goethově způsobu poznání, nemohlo nijak souhlasit s obvyklými teoriemi poznání tehdejší doby.
Tak mě to, co jsem popisoval, opíraje se o Goethovu organiku, opět přivedlo k teorii poznání. Věděl jsem o názorech například takového Otto Liebmanna, který v nejrůznějších formách vyslovoval větu, že lidské vědomí nikdy nemůže překročit své vlastní hranice; musí se spokojit žít s tím, čím do lidské duše zasahuje skutečnost a co se v něm duchovní formou projevuje. Díváme‑li se na věc takto, pak nemůžeme mluvit o tom, že bychom v organické přírodě nacházeli Goethovým způsobem něco, co by bylo spřízněno s duchem. Ducha musíme hledat v lidském vědomí a pozorování přírody přiměřené duchu se musí považovat za nepřípustné.
Zjišťoval jsem, že pro Goethův způsob poznání neexistuje žádná teorie poznání. To mě přivedlo k tomu, abych se ji alespoň v náznacích pokusil vypracovat. Tak jsem napsal svou „Teorii poznání Goethova světového názoru“ z vnitřní potřeby ještě dříve, než jsem začal zpracovávat další svazky Goethových přírodovědeckých spisů. Knížka byla hotova roku 1886.

VII.

Myšlenky „Teorie poznání Goethova světového názoru“ jsem psal v době, kdy mě osud zavedl do rodiny, ve které jsem prožil mnoho krásných chvil a šťastné období svého života. Už delší dobu byl mezi mými přáteli jeden, kterého jsem si velmi oblíbil pro jeho svěží, slunnou povahu, pro jeho výstižné poznámky o životě a lidech, a pro jeho zcela otevřené chování a věrnost. Ten mě a pár společných přátel uvedl do svého domu. Tam jsme se seznámili ještě s jeho dvěma sestrami a s mužem, ve kterém jsme brzy poznali snoubence starší sestry.
V pozadí této rodiny se vznášelo cosi neznámého, co jsme nikdy nespatřili. Byl to otec těchto sourozenců. Byl tady a současně nebyl. O tomto nám neznámém člověku jsme z různých stran všelicos zaslechli. Podle toho, co jsme slyšeli, byl asi podivínem. Sourozenci o svém otci zpočátku vůbec nemluvili, ačkoli přece musel být v sousedním pokoji. Teprve ponenáhlu o něm učinili tu a tam poznámku. Z každého slova byla cítit skutečná úcta. Cítili jsme, že v něm ctili významného člověka, ale že měli také obavy, abychom se s ním náhodou nesetkali.
Naše rozmluvy v tomto rodinném kruhu se většinou týkaly literatury. Abychom mohli v rozhovoru navázat na to či ono, přinesli sourozenci z otcovy knihovny občas nějakou knihu. A tak okolnosti přály tomu, že jsem se pomalu seznamoval s mnohým, co tento muž v sousedním pokoji četl, ačkoli jsem jeho samotného nikdy nespatřil.
Nakonec jsem již nemohl jinak, než se vyptávat na mnohé, co se k tomuto neznámému vztahovalo. Tak před mou duší z této zdrženlivé, ale přesto mnoho prozrazující řeči sourozenců pozvolna vyvstával obraz této pozoruhodné osobnosti. Tohoto muže, který i mně připadal významný, jsem měl rád. Ctil jsem v něm člověka, kterého život těžkými zkouškami přivedl k tomu, že se světem zabýval již jen ve svém nitru a styku s lidmi se vyhýbal.
Jednoho dne bylo nám návštěvníkům řečeno, že je tento muž nemocný, a brzy nato jsme obdrželi zprávu o jeho smrti. Sourozenci mě požádali, abych nad jeho hrobem pronesl pohřební řeč. Mluvil jsem o tom, co mi o této osobnosti, kterou jsem znal jen naznačeným způsobem, vnuklo srdce. Byl to pohřeb, na kterém byla přítomna jen rodina, snoubenec jeho dcery a moji přátelé. Sourozenci mi řekli, že jsem ve své řeči podal věrný obraz jejich otce. Z jejich slov i slz jsem mohl vycítit, že to bylo skutečně jejich přesvědčení. A také já jsem věděl, že mi byl tento muž duchovně tak blízký, jako bych se s ním hodně stýkal.
Mezi mladší dcerou a mnou ponenáhlu vznikal srdečný přátelský vztah. Měla v sobě jakoby pravzor německé dívky. Její duši bylo cizí osvojené vzdělání, žila v ní původní, půvabná přirozenost a ušlechtilá zdrženlivost. A tato její zdrženlivost vyvolávala stejnou zdrženlivost i ve mně. Jeden druhého jsme měli rádi a oba jsme to jasně věděli; ale žádný jsme nemohli překonat ostych, abychom si to řekli. A tak žila láska mezi slovy, jimiž jsme spolu mluvili, nikoli v nich. Mé city byly založeny na duševně nejvroucnějším vztahu; nenašel jsem však možnost, aby tento duševní vztah pokročil třeba jen o jediný krok dál.
Těšil jsem se z tohoto přátelství; tato přítelkyně pro mě byla sluncem v mém životě. Přesto však nás život později rozdělil. Ze šťastných hodin, strávených spolu, pak zůstala jen krátká výměna dopisů a později jen bolná vzpomínka na krásně prožitý kus života. Vzpomínka, která se však po celý můj další život znovu a znovu vynořovala z hlubin mé duše.
V této době jsem jednou navštívil Schröera. Byl zcela naplněn dojmy, které získal z básní Marie Eugenie delle Grazie. Napsala svazek básní, epos „Hermann“, drama „Saul“ a povídku „Cikánka“. Schröer o těchto básních mluvil s nadšením. „A to všechno tato mladá osobnost napsala před svým šestnáctým rokem“, řekl. A ještě dodal: „Robert Zimmermann řekl, že je jediným skutečným geniem, jakého ve svém životě poznal“.
Schröerovo nadšení mě přivedlo k tomu, že jsem její básně jedním dechem přečetl. O této básnířce jsem napsal fejeton. Přinesl mi vzápětí velkou radost, neboť jsem ji mohl navštívit. Při této návštěvě jsem s ní vedl rozhovor, který se mi v životě často v duši vybavoval. Zaobírala se tehdy velkým úkolem, svým eposem „Robespierre“ a hovořila o základních idejích této básně. Již tehdy jejími slovy proznívala základní pesimistická nálada. Její cítění mi připadalo, jako by chtěla v takové osobnosti, jakou byl Robespierr, znázornit tragiku celého idealismu. Ideály, vznikající v hrudi člověka, však nemají žádnou sílu proti bezideovému, ukrutnému, ničivému působení přírody, křičícímu všem ideálům do tváře své neúprosné: „Jsi pouhou iluzí, mým zdánlivým výtvorem, který znovu a znovu vrhám zpět v nicotu.“
To bylo její přesvědčení. Potom se mnou mluvila o svém dalším básnickém plánu, o „Satanidě“. Chtěla znázornit opak božství jako prabytost, která je mocí, zjevující se člověku v kruté, zničující přírodě, zbavené idejí. Mluvila o této moci, ovládající život z propasti bytí, s opravdovou genialitou. Odcházel jsem od básnířky hluboce otřesen. Tanula mi na mysli velikost její řeči; obsah jejích idejí však byl opakem všeho, co jsem měl ve svém duchu jako nazírání světa. Ale nikdy jsem svůj obdiv a zájem neodepřel tomu, co se mi zdálo velkým, i když se mi to svým obsahem cele příčilo. Ano, říkal jsem si, takové protiklady ve světě přece někde musí najít svou harmonii. A to mi umožňovalo sledovat i to, co mi odporovalo, s takovým porozuměním, jako by to bylo v souladu s mým vlastním duševním založením.
Krátce nato jsem byl pozván k delle Grazii. Měla ze svého „Robespierra“ předčítat několika osobnostem, ke kterým patřil také Schröer se svou paní a jedna jejich přítelkyně. Vyslechli jsme scény velkého básnického vzletu, ale v pesimistickém základním tónu s barvitým naturalismem; život tu byl vykreslen ve svých nejotřesnějších stránkách. Osudem vnitřně oklamané lidské bytosti se vynořovaly a mizely v uchvacující tragice. To byl můj dojem. Schröer byl rozhořčený. Pro něj nesmělo umění sestoupit do takových bezedných hlubin „hrůzy“. Dámy se v jakýchsi křečích vzdálily. Se Schröerem jsem však nemohl souhlasit. Připadal mi cele proniknut cítěním, které básnictví upírá projevit otřesné zážitky v duši člověka, přestože jsou hluboce prožívány. Brzy po tom vyšla od delle Grazie báseň, ve které je příroda opěvována jako nejvyšší moc, ale tak, že se vysmívá všem ideálům, které vyzývá k životu jen proto, aby člověka oklamala a poté je opět uvrhne v nicotu.
V návaznosti na tuto báseň jsem napsal poselství „Příroda a naše ideály“, které jsem neuveřejnil, pouze jsem je nechal vytisknout v malém počtu výtisků. Mluvil jsem v něm o zdánlivém oprávnění takového názoru, jaký má delle Grazie. Napsal jsem, že názor, který se neuzavírá před nepřátelstvím, vystupujícím v přírodě proti lidským ideálům, má pro mě vyšší cenu než „povrchní optimismus“, který nevnímá bezedné propasti bytí. Ale psal jsem i o tom, že vnitřní svobodná bytost člověka sama ze sebe vytváří to, co dává životu smysl a obsah, a že by se tato bytost nemohla plně rozvinout, kdyby ji štěstí rozdávající příroda zvenku zahrnovala tím, co se má zrodit v jejím nitru.
Tento článek mi přinesl velkou bolest. Když jej Schröer obdržel, napsal mi, že smýšlím‑li takto o pesimismu, nemohli bychom si rozumět. A kdo mluví o přírodě tak, jako já v tomto článku, ten tím ukazuje, že dostatečně hluboko nerozumí Goethovým slovům „poznávej se, žij se světem v míru“.
Byl jsem ve své duši hluboce raněn, když jsem obdržel tyto řádky od osobnosti, které jsem byl nanejvýš oddán. Schröer byl schopen propadnout vášnivému rozčilení, vnímal‑li nějaký prohřešek proti harmonii v umění, která se projevuje jako krása. Když podle svého názoru takový prohřešek zpozoroval u delle Grazie, odvrátil se od ní. A můj obdiv k této básnířce považoval za mé odvrácení se od něj i od Goetha. Přehlédl v mém článku to, co jsem napsal o lidském duchu, který ze svého vlastního nitra překonává překážky přírody; byl raněn tím, když jsem o vnější přírodě tvrdil, že nemůže být tvůrcem pravého vnitřního uspokojení člověka. Chtěl jsem vylíčit bezvýznamnost pesimismu i přes jeho oprávnění v určitých hranicích; Schröer však viděl v každém sklonu k pesimismu něco, co nazval „škvárou vyhořelých duchů“.
V domě Marie Eugenie delle Grazie jsem prožil krásné období svého života. Každou sobotu večer přijímala návštěvy. Scházely se tu osobnosti mnoha duchovních směrů, jejichž středem byla delle Grazie. Předčítala ze svých básní; v duchu svého pojetí světa hovořila rozhodnými slovními gesty; idejemi tohoto pojetí osvětlovala lidský život. Nikdy to však nebylo světlo slunce, vždy to byla měsíční ponurost. Obloha pokrytá hrozivými mraky. Ale z příbytků lidí vyšlehovaly do chmurné temnoty ohnivé plameny jako nositelé vášní a iluzí, které lidi stravují. Všechno to však působilo lidsky úchvatně, vždy poutavě, hořkost byla oblévána ušlechtilým kouzlem cele produchovněné osobnosti.
Po boku delle Grazie se objevoval Laurenz Müllner, katolický kněz, její učitel a pozdější starostlivý ušlechtilý přítel. Byl tehdy profesorem křesťanské filosofie na teologické fakultě univerzity. Nejen výraz jeho tváře, ale i celá postava byla výsledkem duchovního vývoje, prožitého v duševní askezi. Byl skeptikem ve filosofických věcech, důkladně vzdělaný ve všech směrech filosofie, umění i literatury. Psal pro katolický klerikální deník „Vlast“ zajímavé články o umění a literatuře. Pesimistické pojetí světa, které bylo vlastní delle Grazii, hovořilo i z jeho úst.
Oba dva spojoval prudký odpor ke Goethovi; jejich zájem byl však naproti tomu obrácen k Shakespearovi a k novějším básníkům, zrozeným z obtíží života, naplněného utrpením nebo z naturalistických zmatků lidské přirozenosti. Jejich velkou láskou byl Dostojevský; Leopold von Sacher‑Masoch byl v jejich očích skvělým básníkem, který se nezastaví před žádnou pravdou a popisuje to, co v bahně moderního života bují jako přílišná lidskost, hodna zničení. Müllnerův odpor ke Goethovi byl zabarven katolickou teologií. Velebil Baumgartnerovu monografii o Goethovi, charakterizující Goetha jako protivníka všeho, o co má člověk usilovat. Delle Grazie měla proti Goethovi něco jako hluboké osobní antipatie.
Kolem těchto dvou osobností se shromažďovali profesoři teologické fakulty a katoličtí kněží nejryzejší učenosti. Byl zde především vždy intenzívně podněcující cistercián Svatého Kříže, řádový kněz Wilhelm Neumann. Müllner jej právem ctil pro jeho obsáhlou učenost. Když jsem jednou v Neumannově nepřítomnosti mluvil s nadšeným obdivem o jeho rozsáhlém vědění, řekl mi: „Ovšem, profesor Neumann zná celý svět a ještě tři vesnice.“ Rád jsem se k tomu učenému muži připojil, když jsme odcházeli z návštěvy u delle Grazie. Měl jsem s tímto „ideálem“ vědeckého člověka, ale současně „věrným synem své církve“, mnoho rozhovorů. Chci se tu zmínit jen o dvou. Jeden z nich se týkal bytosti Kristovy. Vyslovil jsem svůj názor o tom, že Ježíš z Nazaretu přijal mimozemským působením Krista, a že Kristus žije od mystéria Golgoty jako duchovní bytost s vývojem lidstva. Tento rozhovor hluboce utkvěl v mé duši a vždy se z ní znovu vynořoval. Měl pro mě hluboký význam. Byla to tenkrát vlastně rozmluva tří. Profesora Neumanna, mne a kohosi neviditelného, personifikace katolické dogmatiky, která se duchovnímu zraku hrozivě zjevovala za profesorem Neumannem jako jeho doprovod, a která mu káravě klepala na rameno vždy, když jemné cítění učencovy logiky zašlo ve svém souhlasu se mnou příliš daleko. Bylo u něj pozoruhodné, jak dokázal začátek věty až příliš často v jejím závěru obrátit v pravý opak. Setkal jsem se v něm s jedním z nejlepších zástupců katolického života; naučil jsem se tohoto způsobu vážit, ale právě díky němu jsem ho také mohl důkladně poznat.
Podruhé jsme zase mluvili o opakovaných pozemských životech. Profesor mě vyslechl, zmínil se o nejrůznější literatuře, v níž by se o tom dalo něco najít, často lehce zavrtěl hlavou, ale vůbec neměl v úmyslu přistoupit na obsah tohoto pro něj divně se jevícího tématu. A přesto se pro mě i tento rozhovor stal důležitým. V mé paměti hluboce utkvěla Neumannova nelibost, s níž vůči mým výrokům pociťoval své nevyslovené úsudky.
Sobotními návštěvníky byli i církevní historici a teologové. Kromě toho občas přicházel filosof Adolf Stöhr, Goswine von Berlepsch, hluboce cítící vypravěčka Emilie Mataja (píšící pod jménem Emil Marriot), básník a spisovatel Fritz Lemmermayer a hudební skladatel Stross. Fritze Lemmermayera, s nímž jsem se později důvěrně spřátelil, jsem poznal při odpoledních návštěvách u delle Grazie. Byl to podivuhodný člověk. O všem, co ho zajímalo, mluvil s vnitřně odměřenou důstojností. Svým zevnějškem se podobal stejně tak hudebníku Rubinsteinovi jako divadelnímu herci Lewinskému. Z Hebbela si učinil téměř kult. O umění a životě měl určité názory, vyplývající z bystrého poznání srdce, které v něm byly mimořádně pevně zakotveny. Napsal zajímavý, hluboký román „Alchymista“ a mnoho jiných krásných a duchaplných děl. I u nejnepatrnějších věcí života dovedl vystihnout jejich důležitost. Vzpomínám si, jak jsem ho jednou ještě s jinými přáteli navštívil v jeho útulném pokojíku v jedné z postranních vídeňských ulic. Právě si sám připravoval večeři: dvě vejce na měkko na rychlovařiči a k tomu chléb. Zatímco vřela voda, aby pro nás uvařil vejce, s nadšením řekl: „To bude výtečné“. Budu o něm ještě hovořit v dalších kapitolách.
Komponista Alfred Stross byl geniální, ale hluboce pesimisticky založený člověk. Když si u delle Grazie sedl ke klavíru a hrál své etudy, měl jsem pocit, že hudba Antona Brucknera vyprchává v tónech, které chtějí uniknout z pozemského bytí. Stross byl málo chápán; Fritz Lemmermayer ho však měl velmi rád.
Oba dva, Lemmermayer i Stross, byli velmi spřáteleni s Robertem Hamerlingem, o kterém budu ještě mluvit. Jejich prostřednictvím jsem si s ním později i já vyměnil pár dopisů. Stross skončil těžkou nemocí, duchovně obestřený tmou.
K delle Grazie docházel i sochař Hans Brandstetter.
Ale nad touto celou společností se často v podivuhodném líčení neviditelně vznášel takřka hymnicky oslavovaný historik teologie Werner. Delle Grazie ho nade vše milovala. V době, kdy jsem ji o zmíněných sobotách směl navštěvovat, se nikdy neobjevil. Ale jeho obdivovatelka nám líčila vždy z nových stran obraz tohoto životopisce Tomáše Akvinského, obraz dobrotivého, laskavého učence, který zůstal naivním i v nejvyšším věku. Měli jsme před sebou člověka tak nesobeckého, tak oddaného látce, o níž jako historik psal, tak exaktního, že se muselo říci: Ach, kdyby jen bylo takových historiků více.
Těmto podvečerním sobotním schůzkám vládlo zvláštní kouzlo. Když se setmělo, rozžala se stropní lampa zahalená červeným suknem, a toto osvětlení dávalo pokoji, ve kterém celá společnost sedávala, jakýsi slavnostní ráz. Zvláště když odešli ti návštěvníci, kteří přicházeli jen občas, stávala se delle Grazie neobyčejně hovornou, a pak bylo možné zaslechnout mnohá slova, znějící jako životní povzdech, vyvolaný citovou vzpomínkou nad těžkými osudovými dny. Ale své místo tu měl i pravý humor nad zvrácenostmi života i tóny rozhořčení nad úplatností tisku i jiných. Mezi tím padaly sarkastické, často jedovaté Müllnerovy poznámky o všem možném z filosofie, umění i jiných oblastí.
Dům delle Grazie byl místem, kde se pesimismus projevoval ve své bezprostřední životní síle, místem antigoetheanismu. Vždy naslouchali, když jsem hovořil o Goethovi, ale Laurenc Müllner byl toho názoru, že Goethovi podkládám věci, nemající vlastně s ministrem velkovévody Karla Augusta příliš společného. Přesto pro mě byla každá návštěva v tomto domě – a já jsem věděl, že mě tam viděli rádi – něčím, zač jsem nevýslovně vděčný; cítil jsem se v duchovní atmosféře, která mi opravdu činila dobře. Navíc jsem nemusel souhlasit se všemi idejemi tam vyslovenými; vyžadovalo to jen přičinlivou lidskost, vnímající ducha.
Nyní jsem byl postaven mezi tento dům, ve kterém jsem se tak rád stýkal s ostatními, a svého učitele a otcovského přítele Karla Julia Schröera, který se po prvních návštěvách u delle Grazie neukázal. Můj citový život utrpěl skutečnou trhlinu, protože jsem k oběma stranám cítil opravdovou lásku a úctu.
Ale právě v této době dozrávaly první myšlenky k mé „Filosofii svobody“, která později vyšla. Ve shora zmíněném poselství delle Grazii „Příroda a naše ideály“ je v následujících větách obsažen základ této knihy: „Naše ideály už nejsou natolik mělké, aby byly uspokojeny často tak povrchní, tak prázdnou skutečností. – Přesto nemohu věřit, že by neexistovalo žádné povznesení z hlubokého pesimismu, který z tohoto poznání pramení. Tohoto povznesení se mi dostává, dívám‑li se na svět našeho nitra, přibližuji‑li se k podstatě našeho ideálního světa. Je světem do sebe uzavřeným, v sobě dokonalým, který nemůže nic získat ani ztratit pomíjivostí zevních věcí. Což nejsou naše ideály, jsou‑li skutečně živoucími individualitami, bytím samy pro sebe, nezávislým na přízni či nepřízni přírody? Nechť nemilosrdný náraz větru strhá lístky půvabné růži, své poslání splnila, neboť potěšila stovky lidských očí; nechť vražednou přírodu zítra napadne zničit celou hvězdnou oblohu: po tisíciletí k ní lidé vzhlíželi naplněni úctou, a na tom je dosti. Není to časové bytí, co činí věci dokonalými, ale jejich vnitřní podstata. Ideály našeho ducha jsou světem samým pro sebe, který se také pro sebe musí vyžívat a který nemůže nic získat spolupůsobením dobrotivé přírody. – Jakým politováníhodným tvorem by člověk byl, kdyby uvnitř svého vlastního ideálního světa nemohl získat spokojenost, nýbrž kdyby k tomu nejprve potřeboval působení přírody? Kde by zůstala božská svoboda, kdyby o nás příroda pečovala jako o nesvéprávné děti tak, že by nás vodila na vodítku? Nikoli, musí nám všechno odepřít, aby, budeme‑li mít štěstí, bylo toto zcela plodem našeho svobodného já. Nechť příroda každý den zničí všechno, co tvoříme, abychom se denně mohli těšit na nové tvoření! Za nic nechceme vděčit přírodě, nýbrž za všechno sobě samým!
Tato svoboda, můžeme říci, je přece jen pouhým snem! Zatímco se domníváme být svobodni, jsme poslušni železné nutnosti přírody. Vždyť nejvznešenější myšlenky, které přijímáme, jsou jen výsledkem v nás slepě vládnoucí přírody. – Ach, měli bychom už konečně připustit, že bytost poznávající sama sebe, nemůže být nesvobodná!... Vidíme, jak nad vším vládne tkanivo zákonů, které způsobuje nutnost. Ve svém poznání však vlastníme sílu, s níž můžeme zákonitost přírodních věcí odpoutat od nich samotných, a přesto bychom měli být otroky těchto zákonů, kteří nemají vůli?“ –
Tyto myšlenky jsem nevyvíjel z odmítavosti, ale proto, že jsem byl nucen postavit to, k čemu jsem došel nazíráním duchovního světa, proti tomu, co jsem vzhledem ke svému životnímu pojetí musel považovat za druhý pól. I ten jsem však nevýslovně ctil, neboť se mi zjevil ve skutečné duševní hloubce.
V této době, kdy jsem v domě delle Grazie prožíval tolik podnětů, mi bylo také umožněno vstoupit do kruhu mladých rakouských básníků. Scházeli se každý týden k volné diskuzi a vzájemnému sdělování si toho, co ten či onen vytvořil. Setkávaly se tu nejrůznější charaktery. Bylo zde zastoupeno každé životní pojetí i duševní ladění od optimistického, naivního představitele života, až k pesimistovi, těžkému jako olovo. Duší tohoto kruhu byl Fritz Lemmermayer. Byl zde přítomen jakýsi odpor proti všemu „starému“ v duchovním životě doby, který „venku“ v Německé říši podnítili bratři Hartové, Karl Henckell a jiní. Ale to všechno bylo proniknuto rakouskou „laskavostí“. Mnoho se mluvilo o tom, že přišel čas, kdy musí ve všech oblastech života zaznít nové tóny, ovšem dělo se to s nechutí k radikalismu, která je Rakušanovi vlastní.
Jedním z nejmladších v tomto kruhu byl Joseph Kitir. Usiloval o lyriku, ke které ho podnítil Martin Greif. Nechtěl vyjadřovat subjektivní city; chtěl „objektivně“ znázornit určitý děj nebo situaci, ale tak, jakoby nebyla pozorována smysly, ale prostřednictvím citů. Nechtěl říci, že je uchvácen, ale chtěl vykreslit uchvacující děj, který posluchače nebo čtenáře uchvátí sám, aniž by o tom básník mluvil. Kitir v tomto směru vytvořil skutečně krásné věci. Měl naivní povahu. Na krátkou dobu jsme se důvěrněji přátelili.
V tomto kruhu jsem slýchal vyprávět s velkým nadšením o jednom německo‑rakouském básníkovi a také jsem poznal některé z jeho básní. Učinily na mě silný dojem. Chtěl jsem tohoto básníka poznat osobně. Ptal jsem se Fritze Lemmermayera, který ho dobře znal, i některých jiných, zda by nemohl být pozván na naše schůzky. Ale bylo mi řečeno, že toho sem nedostaneme ani dvěma páry koní. Je to prý podivín a nechce jít mezi lidi. Chtěl jsem ho však poznat stůj co stůj. A tak se jednoho večera celá společnost zvedla a putovala na místo, kde ho „zasvěcení“ mohli najít. Byla to malá vinárna v ulici souběžné s Korutanskou třídou. Seděl tam v koutě se svou nemalou sklenicí červeného vína před sebou. Vypadal, jakoby tam seděl již drahnou dobu a jako by tu ještě drahnou dobu sedět chtěl. Byl to letitý pán, ale s mladicky zářícíma očima a s tváří, která v nejjemnějších výmluvných tazích prozrazovala básníka a idealistu. Když jsme tam vstoupili, nejprve nás neviděl. V jeho ušlechtile tvarované hlavě se zřejmě právě rodila nějaká báseň. Fritz Lemmermayer ho musel uchopit za rameno; tu k nám teprve obrátil tvář a podíval se na nás. Vyrušili jsme ho. Jeho překvapený pohled to nemohl skrýt; dal to však najevo tím nejlaskavějším způsobem. Všichni jsme jej obstoupili, avšak v tak úzké místnosti nebylo pro tolik lidí místo k sezení. Bylo pozoruhodné, jak se tento muž, líčený jako „podivín“, zanedlouho projevil jako duchaplný řečník. Všichni jsme cítili, že s tím, co se v hovoru odehrávalo mezi našimi dušemi, nemůžeme zůstat v této stísněné místnosti. A nebylo mnoho zapotřebí, abychom tohoto „podivína“ dostali do jiného „lokálu“. My všichni, kromě něho a jednoho jeho známého, který do našeho kruhu už dlouho docházel, jsme byli mladí; avšak brzy se ukázalo, že jsme ještě nikdy nebyli tak mladí, jako toho večera, kdy mezi námi seděl tento starý pán, neboť on byl vlastně mezi námi tím nejmladším.
V hloubi své duše jsem byl uchopen kouzlem této osobnosti. Ihned mi bylo jasné, že tento muž musel vytvořit ještě mnohem významnější věci, než které zveřejnil. Odvážně jsem se ho na to zeptal. Téměř plaše odpověděl: „Ano, mám doma ještě některé kosmické věci.“ A podařilo se mi ho přimět k tomu, že s sebou příště tyto básně přinese.
Tak jsem se seznámil s Fercherem von Steinwandem, jadrným, idealisticky cítícím básníkem z Korutan, plným idejí. Byl dítětem chudých rodičů a své mládí prožil ve velkém strádání. Významný anatom Hyrtl poznal, co se v něm skrývá a umožnil mu existenci, ve které se mohl plně věnovat svému básnění, myšlení a hloubání. Svět o něm dlouho věděl jen velmi málo. Když vydal své první básně „Hraběnka Seelenbrandová“, vyslovil mu Robert Hamerling velké uznání.
Od té doby jsme tohoto „podivína“ již nemuseli vyhledávat. Objevoval se na našich večerech téměř pravidelně. Udělal mi velkou radost, když s sebou jednoho večera přinesl své „kosmické věci“. Byl to „Chór prvotních pudů“ a „Chór prvotních snů“, básně, ve kterých ve vzletných rytmech žijí pocity, které se zdají pronikat až k tvůrčím silám světa. Zde téměř bytostně v nádherném libozvuku tkají ideje, působící jako obrazy světových zárodečných sil. Skutečnost, že jsem směl poznat Ferchera von Steinwanda, považuji za jednu z nejdůležitějších, které mě v mladých letech potkaly. Jeho osobnost působila jako osobnost mudrce, zjevujícího svou moudrost v pravém básnění.
Zápasil jsem tehdy se záhadou opakovaných pozemských životů člověka. Mnohý názor v tomto směru mi vyplynul, když jsem se blíže setkal s lidmi, kteří v celkovém způsobu svého života, v rázu své osobnosti, znatelně zjevovali stopy obsahu své bytosti, který se však nesmí hledat v tom, co zdědili zrozením a co od této doby prožili. Avšak v každém tahu tváře, v každém Fercherově gestu se mi zračila duševní bytost, která se mohla utvořit jedině v době počátku křesťanského vývoje, kdy do tohoto vývoje svým působením ještě doznívalo řecké pohanství. Takový názor nelze získat, jestliže přemýšlíme o nejvíce viditelných projevech určité osobnosti; tento názor v nás budí takové rysy individuality, které jsou zdánlivě jen průvodním jevem takových projevů, ve skutečnosti je však neomezeně prohlubují a vstupují do oblasti intuice. Nezískáme jej ani tehdy, pokud jsme ve společnosti této osobnosti, nýbrž teprve potom, když působení silného dojmu doznívá a stává se jakoby oživenou vzpomínkou, ve které to, co je ve vnějším životě podstatné, mizí, a to, co je jinak „nepodstatné“, začíná mluvit zcela zřetelnou řečí. Kdo lidi „pozoruje“, aby rozluštil jejich předcházející pozemské životy, určitě se k cíli nedostane. Takové pozorování musí být pociťováno jako urážka, způsobená pozorovanému člověku, potom teprve můžeme doufat, že se v přítomném člověku jakoby osudovým řízením, vycházejícím z duchovního světa, odhalí jeho dávná minulost.
Právě v této líčené době svého života jsem si vydobyl určité názory na opakované pozemské životy člověka. Ani předtím mi sice tyto názory nebyly vzdálené, ale nevyhranily se z neurčitých rysů k ostrým dojmům. Ale teorie o těchto věcech, jako jsou opakované pozemské životy, jsem si ve vlastních myšlenkách netvořil; přijímal jsem je sice z literatury nebo jiných sdělení jako něco, co ujasňuje jejich pochopení, avšak sám jsem o tom neteoretizoval. A jen proto, že jsem si byl v této oblasti vědom skutečného nazírání, jsem mohl s profesorem Neumannem vést zmíněný rozhovor. Jistě není možné lidem vyčítat jejich přesvědčení o opakovaných pozemských životech a o jiných náhledech, které lze dosáhnout jen nadsmyslovou cestou; neboť plně platné přesvědčení v této oblasti je pro nepředpojatý zdravý lidský rozum možné i tehdy, jestliže člověk sám nedospěl k vlastnímu nazírání. Cesta teoretizování v této oblasti však mou cestou nebyla.
V době, kdy jsem si o opakovaných pozemských životech stále více vytvářel konkrétní názory, jsem se seznámil s theosofickým hnutím, které vyšlo od H. P. Blavatské. Prostřednictvím jednoho přítele, s nímž jsem o těchto věcech mluvil, se mi dostal do rukou Sinnettův „Esoterický buddhismus“. Tato kniha, první, kterou jsem poznal z theosofického hnutí, na mě neučinila žádný dojem. A byl jsem rád, že jsem tuto knihu nečetl dříve, než jsem si utvořil názory z vlastního duševního života. Její obsah mě odpuzoval; a antipatie k tomuto způsobu znázorňování nadsmyslovosti by mi patrně bránila pokračovat v cestě, jež mi byla předznamenaná.

VIII.

V této době – kolem roku 1886 – jsem byl na jedné straně nutkán svým vnitřním duševním životem k ostrému duchovnímu soustředění; na straně druhé mi život přinášel rozsáhlý společenský styk. Obsáhlý úvod, který jsem měl napsat ke svému vydání druhého svazku Goethových přírodovědeckých spisů, mě vnitřně nutil k tomu, abych své nazírání duchovního světa vylíčil v podobě jasných, průhledných myšlenek. To si žádalo vnitřně se odloučit od všeho, s čím mě spojoval vnější život. Této okolnosti vděčím za mnohé. Mohl jsem tehdy sedět v kavárně, mít kolem sebe nejživější ruch a přesto být ve svém nitru úplně tichý a své myšlenky mít obráceny ke konceptu již zmíněného úvodu. Tak jsem vedl vnitřní život, který nijak nesouvisel se zevním světem, i když k němu intenzívně směřovaly mé zájmy.
Byla to doba, kdy se tyto zájmy v tehdejším Rakousku upínaly ke krizím, které prostupovaly veřejné záležitosti. Osobnosti, se kterými jsem se stýkal, věnovaly svou práci a sílu jednáním, jež probíhala mezi jednotlivými národnostmi Rakouska. Někteří se zabývali sociální otázkou, jiní zase usilovali o oživení uměleckého života.
Když jsem žil svou duší v duchovním světě, měl jsem často pocit, že veškeré stanovené cíle musí skončit neplodně, protože se nezabývají duchovními silami bytí. Zdálo se mi, že je v první řadě zapotřebí rozpomenout se na tyto duchovní síly. Avšak v tom duchovním životě, který mě obklopoval, jsem toto zřetelné vědomí nemohl najít.
Tehdy vyšel satirický epos „Homunculus“ od Roberta Hamerlinga. Autor v něm své době nastavuje zrcadlo, ve kterém se v úmyslně zkarikovaných obrazech objevuje její materialismus a zájmy, obrácené k zevní stránce života. Muž, který dokáže žít už jen v mechanicko‑materialistických představách a činnostech, vstoupí ve spojení s ženou, jejíž bytost není ve skutečném světě, ale ve světě fantazie. Hamerling se tak chtěl dotknout obou stran, do kterých se civilizace znetvořila. Na jedné straně měl před sebou bezduché snažení, které přemýšlí o světě jako o mechanismu, a chce učinit život podobný stroji; na druhé straně fantastičnost zbavenou duše, která nemá vůbec žádný zájem na tom, aby její zdánlivý duchovní život našel nějaký pravdivý vztah ke skutečnosti.
Grotesknost Hamerlingových obrazů odpuzovala mnoho jeho dřívějších ctitelů. I v domě delle Grazie, ve kterém byl k Hamerlingovi dříve chován naprostý obdiv, začaly po vyjití tohoto eposu pochybnosti.
Na mě však tento „Homunculus“ učinil velmi silný dojem. Zdálo se mi, že ukazuje síly, které v moderní civilizaci zatemňují ducha. Našel jsem v něm první napomenutí současné době. Ale také jsem k Hamerlingovi těžce nacházel určitý postoj. A „Homunculus“, který vyšel, tyto těžkosti v mé duši ještě rozmnožil. V Hamerlingovi jsem viděl osobnost, která pro mě byla zvláštním způsobem sama projevem doby. Pohlížel jsem do minulosti, ve které Goethe a ostatní jeho současníci přivedli idealismus na výši lidské důstojnosti. Poznal jsem nutnost proniknout branou tohoto idealismu do skutečného duchovního světa. Tento idealismus mi připadal jako nádherný stín, který do duše člověka nevrhá smyslový svět, ale který padá do nitra člověka z duchovního světa a obsahuje výzvu, abychom vycházejíc z tohoto stínu dosáhli světa, který jej vrhá.
Hamerlinga, který v tak mohutných obrazech vypodobnil idealistický stín, jsem měl rád. Ale za hluboký nedostatek jsem považoval to, že se na tomto stupni zastavil a nepokročil dále. Jeho pohled směřoval méně dopředu, aby pronikl k nové podobě skutečného duchovního světa, ale více nazpět ke stínu duchovnosti, rozbité materialismem. Přesto mě „Homunculus“ přitahoval. I když neukazoval, jak proniknout do duchovního světa, přece jen líčil, kam se člověk dostane, chce‑li se pohybovat pouze v bezduchém světě.
„Homunculem“ jsem se zabýval v době, kdy jsem přemýšlel nad podstatou uměleckého tvoření a krásy. Co mi tehdy procházelo duší, našlo svůj výraz v malém spise „Goethe jako zakladatel nové estetiky“. Obsahuje přednášku, kterou jsem měl v Goethově spolku ve Vídni. Chtěl jsem najít příčiny, proč idealismus odvážné filosofie, která tak důrazně promlouvá u Fichta a Hegela, přesto nemůže proniknout až k živoucímu duchu. Jedna z cest, kterými jsem kráčel při hledání těchto příčin, mě přivedla k přemýšlení nad omyly pouhé idealistické filosofie v oblasti estetiky. Hegel a ti, kteří uvažovali podobně jako on, nacházeli obsah umění ve smyslovém zjevení „ideje“. Když se „idea“ zjeví ve smyslové hmotě, projevuje se jako krásno. To byl jejich názor. Ale doba, následující po tomto idealismu, již v „ideji“ nechtěla uznávat nějakou podstatu. A protože idea světového idealistického názoru, jaká žila ve vědomí idealistů, neukazovala k duchovnímu světu, nemohla se u jejich následníků udržet jako něco, co má hodnotu skutečnosti. A tak vznikla „realistická“ estetika, která nepřihlíží k tomu, zda v uměleckém díle září ideje ve smyslovém obraze, ale přihlíží jen k samotnému smyslovému obrazu, který na sebe v uměleckém díle bere díky potřebám lidské přirozenosti neskutečnou formu.
V uměleckém díle jsem jako podstatné chtěl vidět to, co se jeví smyslům. Avšak cestu, po které kráčí pravý umělec ve svém tvoření, jsem viděl jako cestu ke skutečnému duchu. Umělec vychází z toho, co je smyslově vnímatelné, ale proměňuje to. Při tomto proměňování není veden pouhým subjektivním nutkáním, ale snaží se dát smyslovému zjevu formu, která tento jev ukazuje tak, jakoby tu stála sama duchovnost. Řekl jsem si, že krásou není zjevení ideje ve smyslové formě, ale znázornění něčeho smyslového ve formě ducha. Tak jsem v existenci umění spatřoval vnesení duchovního světa do světa smyslového. Pravý umělec se více či méně nevědomě přiznává k duchu. A je pouze zapotřebí – tak jsem si tenkrát stále opakoval – proměnit duševní síly, které působí v umělci při zpracování smyslové hmoty, v čisté duchovní nazírání, odpoutané od smyslovosti, a pronikne se k poznání duchovního světa.
Pravdivé poznání, zjevení ducha v umění a mravní chtění se tehdy skloubily v jeden celek. V lidské osobnosti jsem musel spatřovat střed, v němž tato osobnost bezprostředně souvisí s nejpůvodnější podstatou světa. Z tohoto středu prýští chtění. A působí‑li v tomto středu jasné světlo ducha, pak se chtění stává svobodné. Pak člověk jedná v souladu s duchovností světa, která se nestává tvořivou z nutnosti, ale jen v uskutečňování vlastní podstaty. V tomto středu člověka se nerodí činorodé cíle z temných popudů, ale z „mravních intuicí“, z intuicí, které jsou samy v sobě tak průhledné jako nejprůhlednější myšlenky. Tak jsem chtěl nazíráním svobodného chtění nalézt ducha, jímž je člověk ve světě jako individualita. Pociťováním pravé krásy jsem chtěl spatřovat ducha, působícího skrze člověka, který svou vlastní bytost ve smyslové oblasti nepředstavuje pouze duchovně jako svobodný čin, ale tak, že jeho duchovní bytost plyne ven do světa, který sice pochází z ducha, ale bezprostředně jej nezjevuje. Nazíráním pravdy jsem chtěl prožívat ducha, který se zjevuje ve své vlastní podstatě, jehož duchovním odleskem je mravní čin, a k němuž směřuje umělecké tvoření ztvárněním smyslové formy.
V mé duši vystupovala „Filosofie svobody“, životní náhled po duchu žíznícího, v kráse usilujícího smyslového světa, duchovní nazírání živého světa pravdy.
V roce 1888 jsem byl uveden do domu vídeňského evangelického faráře Alfreda Formeye. Jednou týdně se tam scházel kruh umělců a spisovatelů. Alfred Formey sám vystupoval na veřejnosti jako básník. Fritz Lemmermayer jej svým přátelským srdcem charakterizoval takto: „Srdečný, vroucně cítící s přírodou, blouznivý, téměř opilý vírou v Boha a blaženost, tak básní Alfred Formey v měkkých, šumějících akordech. Jakoby se jeho krok vůbec nedotýkal tvrdé země, ale jakoby se sám vznášel a snil vysoko v oblacích“. A takový byl Alfred Formey také jako člověk. Kdo vstoupil do této fary, když tu byli jen pán a paní domu, cítil se zcela vytržen ze všeho pozemského. Farář byl dětsky zbožný; ale tato zbožnost v jeho vřelé mysli přecházela s naprostou samozřejmostí do lyrické nálady. Když řekl Formey jen několik slov, byl člověk ihned obklopen atmosférou srdečnosti. Domácí paní vyměnila povolání u divadla za faru. Nikdo by v této laskavé paní farářce, která příchozí hostila s úchvatným půvabem, netušil bývalou herečku. Faráře opatrovala téměř mateřsky; projevem její mateřské péče bylo každé její slovo, které jsme ji slyšeli k němu promluvit. V obou manželech okouzlujícím způsobem kontrastovala spanilost duše s nanejvýš statnou postavou. Do této vnějšímu světu odcizené nálady jejich fary vnášeli hosté „svět“ ze všech duchovních směrů. Občas sem přicházela vdova Friedricha Hebbela. Její návštěva byla pokaždé svátkem. Ve svém vysokém věku vyvinula takové umění přednesu, které se zmocňovalo srdce v blaženém rozechvění a úplně zaujalo umělecký smysl. A když Christine Hebbelová vyprávěla, byla celá místnost proniknuta duševní vřelostí. Při těchto večerech u Formeyových jsem se také seznámil s herečkou Willbornovou. Byla to zajímavá osobnost se skvělým hlasovým přednesem. Její přednes Lenausových „Tří cikánů“ mohl člověk vždy znovu prožívat s novou radostí. Brzy se stalo, že kruh, scházející se u Formeyových, se čas od času shromáždil také u paní Willbornové. Ale tady to bylo zcela jiné. Lidé, kteří na faře zůstávali vážní dokonce i tehdy, když „vídeňský lidový básník“ Friedrich Schlögl předčítal své veselé frašky, se tady stávali světsky veselými, těšili se ze života a toužili po humoru. Když se ve Vídni v jednom užším kruhu zavedlo spalování mrtvol, napsal Schlögl na toto téma „fejeton“. Vyprávěl v něm, jak jeden muž, který miloval svou ženu trochu „drsným“ způsobem, na ni při každé příležitosti, když mu něco nevyhovovalo, vykřikl: „Stará, dej se spálit!“ U Formeyových se o těchto věcech činily poznámky, které byly jakousi kulturně‑historickou kapitolou Vídně; u Willbornových se všichni smáli, až židle poskakovaly. Formey vypadal u Willbornových jako světák; paní Willbornová u Formeyových jako abatyše. Tak se mohla co nejpodrobněji studovat proměna lidí až do výrazu jejich tváře.
U Formeyových pobývala také Emilie Mataja, která psala pod jménem Emil Marriot romány, které vynikaly pronikavým pozorováním života. Byla to fascinující osobnost, která projevovala tvrdosti lidského bytí názorně, geniálně, často dráždivě. Byla umělkyní, která dovedla líčit život s jeho záhadami všedního dne, ve kterém svou osudovou tragikou drtivě zasahuje člověka.
Tady jsme mohli také častěji slyšet čtyři dámy rakouského dámského Tschempasova kvarteta; častokrát zde Fritz Lemmermayer melodramaticky recitoval Hebbelova „Hocha ze stepi“ za ohnivé klavírní hry Alfreda Strosse.
Miloval jsem tuto faru, ve které bylo možné najít tolik tepla. Působilo zde nejušlechtilejší lidství.
V téže době jsem se musel podrobně zabývat veřejnými záležitostmi Rakouska. Neboť roku 1888 mi byla na krátkou dobu svěřena redakce časopisu „Německý týdeník“. Tento časopis založil historik Heinrich Friedjung. Moje krátké vedení tohoto časopisu spadalo do doby, ve které rozpory mezi národy Rakouska nabyly zvláště prudký ráz. Nebylo pro mě snadné napsat každý týden článek o veřejných událostech. Vždyť veškerému stranickému pojetí života jsem se v podstatě jak jen to bylo možné co nejvíce vzdaloval. Mě zajímalo to, jak se v pokroku lidstva vyvíjí kultura. A toto hledisko jsem musel zaujmout tak, aby mé články nevyhlížely jako úvahy „idealisty, odcizeného světu“. K tomu ještě přistoupilo to, že jsem považoval „školskou reformu“, zavedenou tehdy v Rakousku zvláště ministrem Gautschem, za poškozování kulturních zájmů. V tomto směru shledal mé poznámky za povážlivé dokonce i sám Schröer, který měl jinak pro nestranické úvahy vždy mnoho sympatií. Oproti Gautschovým nepedagogickým opatřením jsem chválil věcná opatření, která zavedl na rakouských gymnáziích již v padesátých letech katolicko‑klerikální ministr Leo Thun. Když si Schröer přečetl můj článek, řekl: „Copak chcete v Rakouských školách opět zavést klerikální politiku?“
Tato krátká redakční činnost pro mě nicméně měla velký význam. Obrátila mou pozornost ke způsobu, kterým se tenkrát v Rakousku projednávaly veřejné záležitosti. Tento způsob mi byl hluboce nesympatický. Chtěl jsem do těchto rozprav vnést zabarvení, které by v sobě zahrnovalo rys velkých duchovních a lidských cílů. To jsem v tehdejší žurnalistice postrádal. Mou denní starostí bylo to, jak tento rys uplatnit. A tuto starost jsem v sobě nosil, neboť jsem neměl sílu, kterou by mi v této oblasti mohla poskytnout bohatá životní zkušenost. V podstatě vzato jsem tuto redakční činnosti převzal vlastně úplně nepřipraven. Domníval jsem se, že vidím, kam je třeba v nejrůznějších oblastech mířit, ale neměl jsem v sobě formulace, které by byly jasné čtenářům těchto novin. A tak se pro mě každé týdenní číslo stalo těžkým zápolením.
Proto jsem se cítil jakoby zbaven velkého břemene, když tato činnost skončila tím, že se tehdejší majitel týdeníku nedohodl s jeho nakladatelem o výši prodejní ceny.
Přesto mi tato práce přinesla úzký vztah k osobnostem, jejichž činnost směřovala k nejrozmanitějším odvětvím veřejného života. Seznámil jsem se s Viktorem Adlerem, který byl tenkrát v Rakousku nepopíratelným vůdcem socialistů. V tomto útlém, nenáročném muži byla skryta energická vůle. Když mluvil u kavárenského stolu, měl jsem vždy pocit: obsah toho, co říká, je bezvýznamný, všední, ale mluví z něj vůle, kterou nemůže nic zlomit. Poznal jsem Pernerstorfera, který se proměnil z německého nacionalisty v socialistického straníka. Byl silnou osobností s obsáhlými znalostmi, ostrým kritikem toho, co poškozovalo veřejný život. Vydával tenkrát měsíčník „Německá slova“. Tento časopis byl pro mě podnětnou četbou. Ve společnosti těchto osobností jsem se setkával i s jinými, kteří chtěli vědecky nebo stranicky uplatňovat socialismus. Jejich prostřednictvím jsem se začal zabývat Karlem Marxem, Bedřichem Engelsem, Rodbertusem a jinými sociálně‑ekonomickými spisovateli. Nemohl jsem však k tomu všemu najít vnitřní vztah. Osobně pro mě bylo bolestné, když jsem slyšel, že materiálně‑ekonomické síly jsou nositeli vlastního vývoje v dějinách lidstva a duchovní skutečnosti jsou jen ideovou nadstavbou tohoto „vpravdě reálného“ podkladu. Já jsem znal skutečnost duchovního světa. Tato tvrzení teoretizujících socialistů pro mě znamenala, že tito lidé nevidí pravou skutečnost.
Přitom mi však bylo jasné, že sama „sociální otázka“ má neomezený význam. Viděl jsem v tom však tragiku doby, že se touto otázkou zabývají osobnosti, cele zaujaté materialismem současné civilizace. Byl jsem přesvědčen, že právě tuto otázku může správně vyřešit jen duchovní chápání světa.
Tak jsem byl tehdy jako sedmadvacetiletý plný „otázek“ a „záhad“, vztahujících se k vnějšímu životu lidstva, zatímco podstata duše a její vztah k duchovnímu světu se mi díky vnitřnímu nazírání objevovaly ve stále určitějších formách. Mohl jsem duchovně pracovat především jen na základě tohoto nazírání. A tato práce se stále více obracela směrem, který mě o několik let později vedl k sepsání mé „Filosofie svobody“.

IX.

Do této doby (1889) spadá moje první cesta do Německa. Podnětem k ní bylo pozvání ke spolupráci na výmarském vydávání Goethových spisů, na kterých pracoval Goethův archiv z příkazu velkovévodkyně Sophie von Sachsen. Několik let před tím zemřel Goethův vnuk Walther von Goethe, který Goethovu rukopisnou pozůstalost odkázal velkovévodkyni. Ta ji použila k tomu, že založila Goethův archiv a spolu s několika Goethovými znalci, v jejichž čele stáli Herman Grimm, Gustav von Loeper a Wilhelm Scherer se rozhodla uspořádat vydání, ve kterém by byly známé Goethovy spisy zveřejněny spolu s dosud neuveřejněnou pozůstalostí.
Mé zveřejněné příspěvky ke Goethově literatuře byly podnětem k tomu, že jsem byl vyzván, abych pro toto vydání zpracoval jednu část Goethových přírodovědeckých spisů. Abych se v přírodovědecké pozůstalosti orientoval a mohl učinit první kroky ve své práci, byl jsem povolán do Výmaru.
Můj pobyt v Goethově městě, trvající několik týdnů, byl sváteční dobou mého života. Po léta jsem žil v Goethových myšlenkách, a nyní mi bylo dopřáno dokonce pobývat v místech, kde tyto myšlenky vznikaly. Tyto týdny jsem trávil v povznášejícím dojmu z tohoto pocitu.
Teď jsem mohl mít den za dnem před očima papíry s doplňky k tomu, co jsem předtím zpracovával pro Goethovo vydání Kürschnerovy „Národní literatury“.
Práce na tomto vydání vytvořila v mé duši obraz Goethova světového názoru. Nyní šlo o to poznat, jak může tento obraz obstát v případě, že se v pozůstalosti vyskytnou ještě nezveřejněná přírodovědecká pojednání.
Brzy jsem poznával, že dosud nezveřejněné části jsou důležitým příspěvkem k přesnějšímu prohlédnutí zejména Goethova způsobu poznání.
Ve svých dosud zveřejněných spisech jsem tento způsob poznání pojal tak, že Goethe žil v názoru, že člověk je svým obyčejným vědomím nejprve vzdálen pravé podstatě světa, který jej obklopuje. A z tohoto vzdáleného postoje pak vyrůstá instinkt, aby ještě před poznáváním světa vyvíjel ve své duši síly poznání, které nejsou v obyčejném vědomí.
Z tohoto hlediska bylo pro mě významné, když jsem se v Goethových papírech setkal s těmito vývody:
„Abychom se v těchto jednotlivých způsobech do jisté míry orientovali (Goethe zde míní různé způsoby vědění v člověku a způsoby jeho poměru k zevnímu světu), rozdělíme je na: užitečné, vědoucí, nazírající a obsáhlé.
1. Ti, kteří u vědy hledají a žádají prospěch nebo užitek, jsou první, kteří vědě dávají obrysy a ujímají se její praktické stránky. Vědomí jim pomocí zkušenosti dává jistotu, potřeba určitou šíři.
2. Ti, kteří touží po vědění, potřebují klidný, nesobecký pohled, zvídavý neklid, jasný rozum a jsou vždy ve vztahu k těm prvním; to, s čím se setkávají, zpracovávají také jen ve vědeckém smyslu.
3. Ti, kteří jsou nadáni nazíráním, se chovají produktivně, a aniž by to vědění samo pozorovalo, tím, že se samo stupňuje, vyžaduje nazírání a přechází k němu. A i kdyby se vědoucí lidé před imaginací sebe více křižovali a žehnali, přece jen musejí, dříve než se zmýlí, přivolat na pomoc produktivní sílu obrazotvornosti.
4. Ti, kteří obsáhli vědění a jsou hrdě nazýváni tvůrčími, se chovají v nejvyšším smyslu produktivně tím, že zatímco vycházejí z idejí, vyslovují už jednotu celku, a pak je do jisté míry věcí přírody, aby se do této ideje vpravila.“
Z takových poznámek je jasné: Goethe nahlíží, že člověk je obyčejnou formou vědomí mimo podstatu zevního světa. Chce‑li se s touto podstatou spojit v poznání, musí přejít k jiné formě vědomí. V době mého výmarského pobytu ve mně stále rozhodněji vystupovala otázka: Jak by se mělo dále budovat na základech poznání, které položil Goethe, aby se myšlením přešlo z jeho způsobu nazírání k takovému, které do sebe může pojmout duchovní zkušenost, jak se projevila mně?
Goethe vycházel z toho, čeho dosahují nižší stupně poznání, ze stupně „užitečného“ a „toužícího po vědění“. Proti tomu však v jeho duši vysvitlo i to, co může ze stupňů „nazírajících“ a „obsáhlých“ zářit produktivními duševními silami vstříc obsahu nižšího stupně poznání. Když takto s nižším poznáním v duši stál ve světle vyššího nazírání a obsahování, cítil se spojen s podstatou věcí.
Tím ovšem ještě není dáno poznávající prožívání v duchu, ale je k tomu z jedné strany předznamenána cesta; a sice z té, která vyplývá z poměru člověka k zevnímu světu. V duši jsem jasně cítil, že uspokojení se může dostavit teprve tehdy, obsáhne‑li člověk i druhou stranu, vyplývající z poměru člověka k sobě samému.
Když se vědomí stane produktivním, když tedy samo ze sebe přináší něco k nejbližším obrazům skutečnosti, může tu ještě v této skutečnosti setrvat, nebo jí unikne, aby se ztratilo v neskutečnu? Je třeba prohlédnout, co proti tomuto naším vědomím „produkovanému“ stojí. Lidské vědomí by se mělo nejprve dorozumět se sebou samým; pak by se mohlo najít oprávnění čistě duchovních zážitků. Takovými cestami se ubíraly mé myšlenky, zřetelně opakující své dřívější formy, když jsem ve Výmaru seděl nad Goethovými papíry.
Bylo léto. Tehdejší umělecký život Výmaru nebyl nijak bohatý. Člověk se mohl v úplném klidu věnovat umění, které tu zůstalo jako pomník Goethova působení. Téměř jsem nežil v přítomnosti; byl jsem cele přenesen do doby Goethovy. Přítomností ve Výmaru byla Lisztova doba. Ale její zástupci tu nebyli.
Chvíle po práci jsem prožíval s lidmi pracujícími v archivu. K nim se přidávali i spolupracovníci, kteří navštívili archiv na kratší nebo delší dobu. S neobyčejnou laskavostí mě přijal Bernhard Suphan, ředitel Goethova archivu, a v Juliu Wahleovi, stálém pracovníku archivu, jsem našel milého přítele. Ale to vše nabylo určitějších forem teprve až jsem po dvou letech začal pracovat v archivu na delší dobu; to však budu vyprávět později, až budu líčit toto období mého života.
Nyní jsem toužil především po tom, abych osobně poznal Eduarda von Hartmanna, s nímž jsem si už po léta dopisoval o filosofických věcech. K tomuto setkání mělo dojít v době mého krátkého pobytu v Berlíně, navazujícího na pobyt ve Výmaru.
Bylo mi dopřáno vést s tímto filosofem dlouhou rozmluvu. Ležel na pohovce, horní část těla vzpřímenu, nohy nataženy. Od té doby, co trpěl nemocí koleních kloubů, strávil v této poloze největší část svého života. Jeho čelo bylo zřetelným výrazem jasného, ostrého rozumu, a oči svým výrazem projevovaly nejniternější jistotu poznání. Tvář rámoval mohutný vous. Mluvil s rozhodností, která naznačovala, že si vytvořil některé základní myšlenky o celém světovém obrazu a že si je svým způsobem ujasnil. Jeho myšlenky dostávaly okamžitě nádech kritiky, jakmile se setkal s jinými názory. Tak jsem seděl naproti němu, přičemž mě ostře pozoroval, ale vnitřně mě vlastně nevyslechl. Pro něho spočívala podstata věcí v nevědomí a tam musí lidskému vědomí zůstat navždy skryta; pro mě bylo nevědomí něčím, co lze úsilím duševního života stále víc pozvedávat do vědomí. Během naší rozmluvy jsem řekl: V představě nesmíme již předem vidět něco, co je odděleno od skutečnosti tím, co je pro naše vědomí neskutečné. Vždyť takový názor by nemohl být východiskem teorie poznání. Uzavírali bychom si jím totiž přístup k veškeré skutečnosti, neboť pak bychom věřili, že žijeme jen v představách a k něčemu skutečnému se můžeme přiblížit také jen v hypotetických představách, tedy neskutečným způsobem. Musíme spíše nejprve zkoumat, zda‑li má názor o představě jako o něčem neskutečném platnost, nebo vzniká‑li pouze z předsudku. Eduard von Hartmann odpověděl: O tom přece nemůže být sporu; vždyť je to obsaženo už v samotném vysvětlení slova „představa“, že v ní není dáno nic reálného. Když jsem slyšel tuto odpověď, zamrazilo mě v duši. Vážným východiskem pro světové názory je „vysvětlování slov“! Cítil jsem, jak jsem vzdálený současné filosofii. Když jsem se pak vracel vlakem, seděl jsem, oddán svým myšlenkám a vzpomínkám na návštěvu, které jsem si přece tolik vážil; duševní mrazení se opakovalo. Ještě dlouho ve mně doznívalo.
S výjimkou návštěvy u Eduarda von Hartmanna jsem každý krátký pobyt v Berlíně a Mnichově, který jsem v souvislosti se svým výmarským pobytem v Německu mohl uskutečnit, věnoval uměleckému životu, který tu žil. Rozšíření okruhu mého nazírání v tomto směru jsem tenkrát pociťoval jako zvláštní obohacení svého duševního života. A tak měla tato první větší cesta, kterou jsem podnikl, také dalekosáhlý význam pro mé umělecké názory. Když jsem po této cestě opět několik týdnů trávil v Solné Komoře s rodinou, jejíž syny jsem už po mnoho let vyučoval, žilo ve mně stále množství dojmů. Byl jsem i nadále odkázán na to, hledat si zevní zaměstnání v soukromém vyučování. A byl jsem k tomu poután také vnitřně, protože chlapce, jehož výchovu mi před lety svěřili a u něhož se mi podařilo probudit duši z úplného spánku, jsem chtěl přivést až k určitému bodu jeho životního vývoje.
V první době po mém návratu do Vídně jsem se stýkal s okruhem lidí kolem ženy, jejíž mysticko‑theosofické duševní založení působilo na všechny zúčastněné v tomto kruhu hlubokým dojmem. Chvíle, které jsem směl prožívat v domě této ženy, Marie Langové, pro mě byly velmi cenné. Rysy vážného pojetí a cítění života se u ní projevovaly ušlechtile krásným způsobem. Její hluboké duševní zážitky nacházely výraz ve zvučně důrazné řeči. Niterný, osamělý život, těžce zápasící se světem, u ní mohl nalézat uspokojení, i když pouze částečné, jen v mystickém hledání. Tak byla jako stvořená stát se duší tohoto kruhu hledajících lidí. Do toho kruhu pronikla theosofie, která vyšla koncem minulého století od Heleny Petrovny Blavatské. Franz Hartmann, který byl v širokých kruzích znám svými četnými theosofickými spisy a svými vztahy k H. P. Blavatské, vnášel svou theosofii také do tohoto kruhu. Marie Langová z ní mnohé přijala. Zdálo se, že myšlenkový obsah, který zde mohla najít, v mnoha směrech vyhovoval rázu její duše. Přesto však všechno, co z této strany přijala, pro ni bylo jen povrchním nádechem. Chovala však v sobě mystické bohatství, které se ze srdce, životem zkoušeného, úplně elementárním způsobem pozvedalo do vědomí.
Architekti, literáti a jiné osobnosti, s nimiž jsem se v domě Marie Langové setkával, by se stěží zajímali o theosofii, zprostředkovanou Franzem Hartmannem, kdyby se na ní určitým způsobem nepodílela Marie Langová. A nejméně bych se o tuto theosofii zajímal já sám. Neboť postoj, jaký Franz Hartmann ve svých spisech zaujímal vůči duchovnímu světu, byl k mému duchovnímu zaměření v úplném protikladu. Nemohl jsem mu přiznat, že je nesený skutečnou vnitřní pravdou. Méně než jeho obsah mě spíše zajímal způsob, jak působil na ty, kteří byli skutečně hledajícími lidmi.
Prostřednictvím Marie Langové jsem se seznámil s paní Rosou Mayrederovou, která byla její přítelkyní. Náležela k osobnostem, ke kterým jsem ve svém životě choval velkou úctu a na jejichž vývojové cestě jsem měl největší účast. Mohu si docela dobře představit, že to, co tu řeknu, ji mnoho neuspokojí; ale cítím tak to, co jejím prostřednictvím vstoupilo do mého života. Tenkrát ještě nevyšly žádné její spisy, které později plným právem učinily na mnoho lidí tak velký dojem a díky kterým jí v literatuře zcela nepochybně náleží výjimečné postavení. Ale to, co je zjeveno v těchto spisech, žilo v Rose Mayrederové v podobě duchovního výrazu, ke kterému jsem choval největší vnitřní sympatii. Tato žena na mě působila dojmem, jakoby měla každý z jednotlivých lidských duševních darů v takové míře, že svým harmonickým spolupůsobením vytvářely pravý výraz lidskosti. Různá umělecká nadání spojovala se smyslem svobodného pronikavého pozorování. Její malířství bylo neseno právě tak rozvinutým individuálním životem, jako oddaným pohroužením do objektivního světa. Vyprávění, jimiž začínala svou spisovatelskou dráhu, jsou dokonalými harmoniemi, které povstaly z osobních bojů a z objektivního pozorování. Její pozdější díla nesou tento charakter stále více. Nejzřetelněji se to jeví v jejím později vydaném dvousvazkovém díle „Kritika ženství“. Považuji za šlechetný dar mého života, že jsem v této líčené době mohl nejednu chvíli strávit s Rosou Mayrederovou v letech jejího hledání a duševního zápolení.
I tady musím opět přihlédnout k jednomu z mých vztahů k lidem, které vznikly bez ohledu na myšlenkové obsahy a v jistém smyslu na nich byly zcela nezávislé a přesto velmi intenzívní. Neboť můj světový názor a ještě více směr mého cítění nebyly shodné s těmi, které zastávala Rosa Mayrederová. Jistě jí nebyl sympatický způsob, jakým jsem ze současně uznávané vědy vystupoval k prožívání ducha. Ona sama se snažila použít tuto vědu k uskutečnění idejí, směřujících k plnému utváření lidské osobnosti, aniž by do této osobnosti dávala zasahovat poznání čistě duchovního světa. Co pro mě bylo v tomto směru nutností, jí mohlo sotva co říci. Byla zcela oddána požadavkům bezprostřední lidské individuality, ale duchovním silám, které v této individualitě působí, nevěnovala pozornost. Tímto svým způsobem dosud nejvýznamněji vylíčila podstatu ženství a jejích životních požadavků.
Rosa Mayrederová nebyla spokojena ani s názorem, který měla na můj vztah k umění. Mínila, že zneuznávám vlastní umělecký prvek, avšak já jsem přece usiloval právě o to, abych tento specificky umělecký ráz obsáhl nazíráním, které v mé duši vyplynulo prožíváním ducha. Měla zato, že nejsem schopen dostatečně vniknout do projevů smyslového světa a tím i proniknout ke skutečně uměleckému základu, avšak já jsem usiloval o to, vniknout právě do plné pravdy smyslových forem. – Ale to vše nic neubíralo vroucímu přátelství, které jsem k ní cítil s vděčností za nejcennější chvíle svého života, a které se ve skutečnosti až do dnešního dne nijak nezmenšilo.
V domě Rosy Mayrederové jsem se častěji zúčastňoval zábav, ke kterým se tu scházeli mnozí duchaplní lidé. Tiše, zdánlivě zahleděný více do sebe sama než naslouchající svému okolí, tu seděl Hugo Wolf, s nímž byla Rosa Mayrederová úzce spřátelena. I když mluvil sebeméně, mohl mu člověk naslouchat v duši. Neboť co v něm žilo, to se tajemným způsobem sdělovalo těm, kteří byli v jeho společnosti. – Cítil jsem srdečnou lásku k manželu paní Rosy, lidsky a umělecky tak jemnému Karlu Mayrederovi i jeho bratru, umělecky nadšenému Juliu Mayrederovi. Často tu byli Marie Langová a okruh jejích přátel, Friedrich Eckstein, který byl tehdy cele oddán theosofickému duchovnímu proudu a theosofickému světovému názoru.
Byla to doba, kdy se v mé duši stále určitěji formovala má „Filosofie svobody“. Rosa Mayrederová byla osobností, se kterou jsem o těchto formách v době vznikání mé knihy mluvil nejvíce. Zbavila mě části vnitřní osamělosti, v níž jsem žil. Usilovala o nazírání bezprostřední lidské osobnosti, a já o projev světa, který tato osobnost může otevírajícím se duchovním zrakem hledat v základu duše. Obojí spojovaly mnohé mosty. A často jsem v duchu ve svém dalším životě vděčně vzpomínal na chvíle, kdy jsme s Rosou Mayrederovou kráčeli nádhernými alpskými lesy a promlouvali o pravém smyslu lidské svobody.

X.

Pohlížím‑li zpět na svůj život, vnímám první tři desetiletí jako v sobě uzavřené období. Na jeho konci jsem přesídlil do Výmaru, abych zde téměř sedm let pracoval v Goethově a Schillerově archivu. Na dobu, kterou jsem strávil ve Vídni mezi již vylíčenou cestou do Výmaru a mým přesídlením do Goethova města, pohlížím jako na určitý závěr toho, o co má duše dosud usilovala. Dopracovával jsem se ke své „Filosofii svobody“.
Podstatnou částí okruhu idejí, jimiž jsem tenkrát vyjadřoval své názory, bylo to, že pro mě smyslový svět nebyl pravou skutečností. Ve svých spisech a článcích, které jsem tenkrát uveřejňoval, jsem se vždy vyslovoval tak, že za pravou skutečnost považuji lidskou duši v součinnosti s myšlením, které duše nečerpá ze smyslového světa, ale rozvíjí je ze svobodné činnosti, přesahující smyslové vnímání. Myšlení „zbavené smyslovosti“ jsem vytýčil jako něco, čím duše stojí v duchovní podstatě světa.
Ale ostře jsem také uplatňoval to, že žije‑li člověk v tomto myšlení, zbaveném smyslovosti, vědomě se také nachází v duchovních prazákladech bytí. Mluvit o hranicích poznání pro mě nemělo smysl. Poznání pro mě znamenalo opětné nalezení duchovního obsahu, prožívaného duší ve světě, který jsem mohl vnímat. Pokud někdo mluvil o hranicích poznání, spatřoval jsem v tom doznání toho, že v sobě nedokáže duchovně prožít pravou skutečnost a proto ji ani nemůže opět najít ve světě, který vnímá.
Ve svých vlastních náhledech mi v prvé řadě záleželo na tom, abych vyvrátil názor o hranicích poznání. Chtěl jsem odmítnout cestu poznání, která přihlíží jen ke smyslovému světu a která chce navenek smyslovým světem proniknout k pravé skutečnosti. Chtěl jsem poukázat na to, že pravou skutečnost je nutno hledat nikoli v proniknutí navenek, nýbrž pohroužením do nitra člověka. Kdo chce proniknout navenek a potom vidí, že je to nemožné, ten mluví o hranicích poznání. Není to však nemožné proto, že je lidská poznávací schopnost omezena, ale proto, že hledáme něco, o čem člověk při náležitém uvažování o sobě samém vůbec nemůže mluvit. Chceme‑li více proniknout do smyslového světa, hledáme za vnímanými věcmi zase jen pokračování smyslovosti. Je to podobné, jako kdyby ten, kdo žije v iluzích, hledal příčiny svých iluzí v dalších iluzích.
Smysl mých vývodů byl tento: Když se člověk v pozemském bytí od narození dále vyvíjí, objevuje svět poznáváním. Nejprve dospívá ke smyslovému nazírání. To je však teprve přední stráž poznání. Ve smyslovém nazírání se ještě nezjevuje všechno, co je ve světě. Svět je něčím bytostným; ale člověk zprvu k tomuto vlastnímu bytí světa nedospívá. Ještě se před ním uzavírá. Protože svou vlastní bytost ještě nedovede postavit v protikladu ke světu, tvoří si obraz světa, který postrádá bytostnou podstatu. Tento obraz světa je vpravdě iluzí. Smyslově vnímající člověk stojí před světem jako před iluzí. Jestliže však ke smyslovému vnímání přistoupí z jeho nitra myšlení, zbavené smyslovosti, pak tuto iluzi proniká skutečnost; pak přestane být iluzí. Potom se lidský duch, prožívající se ve svém nitru, setkává s duchem světa, který teď není pro člověka ukrytý za smyslovým světem, nýbrž žije a působí ve smyslovém světě.
Nalezení ducha ve světě jsem tenkrát nepovažoval za věc logického usuzování nebo za pokračování smyslového vnímání, ale za to, co vyplývá z vývoje člověka od vnímání k prožívání smyslovosti, zbavené myšlení.
Tyto názory jsou obsaženy v druhém svazku mého vydání přírodovědeckých Goethových spisů roku 1888: „Kdo přiznává lidskému myšlení schopnost vnímání, přesahující smyslové chápání, ten musí nutně přiznat také předměty vnímání, které jsou nad pouhou smyslovou skutečností. Tyto předměty myšlení jsou však ideje. Když se myšlení zmocní ideje, splyne s prazákladem světového bytí; to, co působí ve vnějším světě, vstupuje do ducha člověka: člověk se sjednocuje s objektivní skutečností v její nejvyšší potenci. Vnímání ideje v této skutečnosti je pravým přijímáním člověka. – Myšlení má vůči idejím stejný význam jako oko vůči světlu, ucho vůči zvuku. Je to orgán vnímání.“ (Srov. Úvod ke Goethovým přírodovědeckým spisům v Kürschnerově „Německé národní literatuře“, 2. sv., str. IV.)
Tenkrát mi méně záleželo na tom, vylíčit duchovní svět tak, jak se jeví, postupuje‑li myšlení zbavené smyslovosti přes prožívání sebe sama k duchovnímu nazírání, ale spíše na tom, ukázat, že podstata přírody, kterou smysly vnímají, je duchovního rázu. Chtěl jsem vyjádřit, že sama příroda je vpravdě duchovností.
Příčina spočívala v tom, že jsem byl osudem vedený k tomu, abych zaujal stanovisko k zástupcům jednotlivých teorií poznání v tehdejší době. Ti pracovali s předpokladem bezduché přírody a proto si vzali za úkol ukázat, nakolik je člověk oprávněn utvořit si ve svém duchu duchovní obraz přírody. Proti tomu jsem chtěl postavit úplně jinou teorii poznání. Chtěl jsem ukázat, že myslící člověk si o přírodě nevytváří obrazy jako ten, kdo stojí mimo ni, ale že poznání je takovým prožíváním, jako by byl poznávající člověk v podstatě věcí.
Mým osudem bylo, že jsem svými názory mohl navázat na Goetha. Díky tomu má sice člověk mnoho příležitostí ukázat, jak je příroda duchovní, neboť Goethe sám usiloval o duchovní nazírání na přírodu, ale nemůže ještě mluvit o čistě duchovním světě, protože Goethe toto přírodní nazírání přiměřené duchu nepřivedl až k bezprostřednímu duchovnímu zření.
V druhé řadě mi tenkrát záleželo na tom, abych vyjádřil ideu svobody. Jedná‑li člověk na základě svých instinktů, pudů, vášní atd., pak je nesvobodný. Jeho jednání určují podněty, které si uvědomuje jako dojmy smyslového světa. Ale i tehdy nejedná jeho pravá podstata. Jedná na stupni, na kterém se jeho pravá podstata ještě vůbec neprojevuje. Jako člověk se zde odhaluje právě tak málo, jako smyslový svět odhaluje svou podstatu pouhému smyslovému pozorování. Ovšem smyslový svět není ve skutečnosti iluzí, ale iluzí jej činí sám člověk. Člověk však ve svém jednání může tyto pudy, žádosti atd., podobné smyslovosti, uskutečňovat jako iluze; nechává pak jednat něco iluzorního; není to on sám, kdo jedná. Nechává jednat něco neduchovního. Jeho duch jedná teprve tehdy, když podněty ke svému jednání čerpá jako mravní intuice ze sféry svého myšlení, zbaveného smyslovosti. Pak jedná on sám a nic jiného. Je svobodnou bytostí, která jedná sama ze sebe.
Chtěl jsem vylíčit, že ten, kdo v člověku toto myšlení, zbavené smyslovosti, odmítá jako něco čistě duchovního, nikdy nemůže dospět k pochopení svobody; k tomuto pochopení však můžeme dospět ihned, prohlédneme‑li skutečnost tohoto myšlení, zbaveného smyslovosti.
I v této oblasti mé tehdejší úsilí směřovalo méně k tomu, líčit čistě duchovní svět, ve kterém člověk prožívá své mravní intuice, jako spíše k tomu, abych zdůraznil duchovní charakter těchto samotných intuicí. Kdyby mi šlo o první důvod, musel bych kapitolu „Morální fantazie“ ve své „Filosofii svobody“ začít patrně takto: „Svobodný duch jedná podle svých podnětů; těmi jsou intuice, které prožívá mimo přírodní bytí v čistě duchovním světě, aniž by si tento duchovní svět v obyčejném vědomí uvědomoval.“ Ale mně tenkrát šlo o to, abych charakterizoval jen čistě duchovní povahu mravních intuicí. Proto jsem poukázal na přítomnost těchto intuicí v celku lidského ideového světa a řekl jsem: „Svobodný duch jedná podle svých podnětů, kterými jsou intuice, myšlením zvolené z celku jeho ideového světa.“ – Kdo nepohlíží k čistě duchovnímu světu, kdo by tedy nemohl napsat výše uvedenou první větu, nemůže se plně přiznávat ani k větě druhé. Poukazů na první větu v mé „Filosofii svobody“ najdete dost; například: „Nejvyšším stupněm individuálního života je pojmové myšlení bez ohledu na určitý obsah vjemů. Obsah pojmu určujeme čistými intuicemi z ideové sféry. Takový pojem pak zprvu neobsahuje žádný vztah k určitým vjemům.“ Zde jsou míněny „smyslové vjemy“. Kdybych chtěl tenkrát psát o duchovním světě a nikoli pouze o duchovním charakteru mravních intuicí, pak bych musel přihlížet k protikladu mezi smyslovým a duchovním vjemem. Mně však šlo jen o zdůraznění toho, že mravní intuice nemají smyslový charakter.
Tímto směrem se ubíral můj ideový svět, když třetím desetiletím končilo první období mého života, a já vstupoval do období, stráveného ve Výmaru.

XI.

Koncem tohoto prvního období mého života jsem ve svém nitru cítil nutnost zaujmout jasný vztah k určitým orientacím lidské duše. Jedním z těchto směrů byla mystika. Tak, jak tato mystika vystupovala před mým duchovním zrakem v různých obdobích duchovního vývoje lidstva, v orientální moudrosti, v novoplatonismu, v křesťanském středověku nebo v kabale, mohl jsem k ní svým zvláštním založením jen těžko najít nějaký vztah. 
Mystik byl pro mě člověkem, který nenachází správný vztah ke světu idejí, v nichž pro mě spočívala duchovnost. Cítil jsem to jako nedostatek skutečného ducha, jestliže se ten, kdo chce dosáhnout duševního uspokojení, noří s idejemi do nitra, kde tyto ideje nepůsobí. Nespatřoval jsem v tom cestu ke světlu, ale spíše cestu k duchovní temnotě. Tento způsob mi připadal jako mdloba poznání, jestliže chce duše útěkem před idejemi dosáhnout duchovní skutečnosti, která sice sama v idejích nepůsobí, ale je možno ji pomocí idejí prožívat.
A přesto mě k mystickému úsilí lidstva také něco přitahovalo. Byl to způsob vnitřního prožívání mystiků. Mystik chtěl prameny lidského bytí v nitru prožívat, nikoli je ideově pozorovat jako něco vnějšího. Ale bylo mi také jasné, že ke stejnému způsobu vnitřního prožívání lze dospět i tehdy, když se s plným, jasným obsahem ideového světa ponoříme do hlubin duše, namísto toho, abychom tento obsah při ponoření odvrhli. Chtěl jsem přivést světlo ideového světa do vřelosti vnitřního prožívání. Mystik mi připadal jako člověk, který není s to vidět v idejích ducha a následkem toho ho vnitřně mrazí. Chlad, který prožívá v idejích, ho nutí k tomu, hledat potřebnou vřelost pro duši v odpoutávání se od idejí.
Já jsem vnitřní vřelost duševního prožívání cítil právě tehdy, když jsem ono zprvu neurčité prožívání duchovního světa vpravil do určitých idejí. Často jsem si říkal: Jak zneuznávají tito mystikové vřelost, intimitu duše, kterou je možné pociťovat ve společném životě s idejemi, protknutými duchem. Pro mě bylo toto spolužití vždy něčím jako osobním stykem s duchovním světem.
Zdálo se mi, že mystik postoj materialisticky smýšlejícího pozorovatele přírody nezeslabuje, ale zesiluje. Takový člověk odmítá uvažovat o duchovním světě, protože jeho existenci buď vůbec nepřipouští, nebo se domnívá, že poznání člověka je vhodné jen pro to, co je možné vnímat smysly. Pro své poznání staví hranice tam, kde jsou hranice smyslového nazírání. Co se týká lidského ideového poznání, je obyčejný mystik stejného smýšlení, jako materialista. Tvrdí, že ideje nedosahují k duchu a že je proto nutné zůstat s poznáním idejí mimo hranice duchovnosti. Ale protože chce přesto dospět k duchu, obrací se k vnitřnímu prožívání, zbavenému idejí. Tím dává za pravdu materialistickému pozorovateli přírody, neboť ideové poznání omezuje jen na poznání něčeho přírodního.
Vstoupíme‑li však do nitra duše, aniž bychom s sebou vzali ideje, dospíváme do vnitřní oblasti pouhého cítění. Pak se mluví o tom, že duchovnost se nemůže dosáhnout cestou, kterou v obyčejném životě nazýváme cestou poznání. Tvrdí se, že má‑li se prožít duchovnost, je nutné vstoupit z oblasti poznání do oblasti citů.
S takovým názorem může materialistický pozorovatel přírody souhlasit, pokud ovšem nepovažuje vše, co bylo řečeno o duchu, za fantastickou hru se slovy, která neznamená nic skutečného. Pak vidí ve svém ideovém světě, obráceném ke smyslovosti, jediný oprávněný základ poznání a v mystickém vztahu člověka k duchu něco čistě osobního, k čemu podle svého založení buď máme nebo nemáme sklon, o čem se však v žádném případě nesmí mluvit jako o obsahu „bezpečného poznání“. Vztah člověka k duchu se právě musí úplně přenechat „subjektivnímu cítění“.
Když jsem si to ve své duši uvědomoval, stále více v mém nitru převažovaly ty síly, které byly k mystice ve vnitřním protikladu. Nazírání ducha ve vnitřním prožívání duše pro mě bylo mnohem bezpečnější, než nazírání smyslové; bylo pro mě nemožné vymezit tomuto duševnímu prožívání hranice. Pouhou citovou cestu k duchu jsem s veškerou rozhodností odmítal.
A přesto – když jsem pohlížel na to, jak prožívá mystik, opět jsem pocítil vzdálenou příbuznost se svým vlastním stanoviskem k duchovnímu světu. Hledal jsem sounáležitost s duchem pomocí duchovně prozářených idejí, stejně jako mystik pomocí společného bytí se skutečností, ve které však ideje nepůsobí. Mohl jsem také říci, že mé nazírání spočívalo na „mystickém“ prožívání idejí.
Nebylo pro mě těžké ujasnit si tento duševní konflikt ve svém nitru takovým způsobem, abych se přes něj mohl přenést. Neboť skutečné nazírání ducha osvětluje oblast, ve které mají ideje svou platnost a vymezuje všemu osobnímu jeho hranice. Vnímáme‑li duchovnost, víme, že když se podstata duše přemění v orgán, kterým lze nazírat duchovní svět, přestává v člověku působit osobní usilování.
Potíž však vyplynula z toho, že jsem ve svých spisech pro své názory musel najít výrazové formy. Je nesnadné tyto nové výrazové formy hned najít pro pozorování, které je pro čtenáře nezvyklé. Měl jsem na vybranou: uvést to, co jsem považoval za nutné říci, spíše formou obvykle užívanou v oblasti přírodního pozorování, nebo takovou, jakou používají spisovatelé více nakloněni mystickému cítění. Avšak zdálo se mi, že tímto druhým způsobem není možné tyto potíže vyřešit.
Dospěl jsem k názoru, že výrazové formy v oblasti přírodní vědy sestávají z idejí, majících svůj plný obsah, i když je míněn především materialisticky. Chtěl jsem vytvářet ideje, které by poukazovaly na duchovnost podobně, jako ideje přírodovědecké na smyslové skutečnosti. Tak jsem mohl pro to, co jsem chtěl říci, zachovat ideový charakter. Dokázat totéž při použití mystických forem mi připadalo nemožné. Ty ve své podstatě totiž nepoukazují k něčemu bytostnému mimo člověka, nýbrž jen popisují subjektivní zážitky v člověku. Nechtěl jsem popisovat lidské zážitky, ale chtěl jsem ukázat, jak se v člověku prostřednictvím duchovních orgánů zjevuje duchovní svět.
Z těchto základů se formovaly podoby idejí, z nichž potom později vyrostla má „Filosofie svobody“. Při vytváření těchto idejí jsem v sobě nechtěl nechat převládat jakési mystické záchvaty, přestože mi bylo jasné, že poslední prožívání toho, co se má zjevovat v idejích, musí být v nitru duše nutně stejného druhu jako vnitřní prožívání mystikovo. Ale přesto zde byl ten rozdíl, že v mém líčení se člověk oddává a nechává v sobě samém projevit vnější duchovní svět, kdežto mystik zesiluje svůj vlastní vnitřní život a tímto způsobem vymazává pravou podobu objektivní duchovnosti.

XII.

Byla to dlouhá doba, kterou jsem potřeboval k vylíčení Goethových přírodovědeckých idejí pro úvody v „Kürschnerově Německé národní literatuře“. S těmito pracemi jsem začínal začátkem osmdesátých let a nebyl jsem s nimi hotov, ani když jsem ve svém druhém životním období přesídlil z Vídně do Výmaru. Důvod spočíval v naznačených těžkostech ohledně přírodovědeckého a mystického způsobu vyjadřování.
Zatímco jsem pracoval na tom, abych Goethův postoj k přírodní vědě vpravil do správné ideové podoby, musel jsem pokročit i ve formování svých duchovních zážitků v nazírání světových dějů. A tak jsem byl nucen přecházet od Goetha vždy k vytváření vlastního světového názoru a opět zpátky k němu, abych pomocí takto získaných myšlenek lépe interpretoval myšlenky jeho. U Goetha jsem především pociťoval jeho nechuť k tomu, aby se vzhledem k poznání nezměrného bohatství skutečnosti spokojil s nějakým teoreticky snadno přehledným myšlenkovým obrazem. Chce‑li Goethe znázornit rozmanité rostlinné a zvířecí formy, stává se racionalistickým. Chce‑li pochopit geologickou stavbu Země nebo meteorologické jevy, pak usiluje o ideje, které jsou účinné v přírodních dějích. Ale jeho ideje nejsou abstraktními myšlenkami, nýbrž obrazy, které žijí v duši myšlenkovým způsobem.
Když jsem pochopil, co těmito obrazy ve svých přírodovědeckých pracech přinesl, měl jsem před sebou něco, co mě v hlubinách mé duše velmi uspokojovalo. Spatřoval jsem obsah ideových obrazů, o kterém jsem věřil, že – v dalším rozvedení – představuje skutečné zrcadlení přírodního dění v duchu člověka. Bylo mi jasné, že vládnoucí přírodovědecký způsob myšlení se k tomuto Goethovu způsobu musí povznést.
V tomto Goethově pojetí poznávání přírody byla zároveň obsažena nutnost vylíčit podstatu obsahu ideových obrazů ve vztahu k samotné duchovní skutečnosti. Ideové obrazy mají přece své oprávnění jen tehdy, poukazují‑li na takovou duchovní skutečnost, která je základem skutečnosti smyslové. – Ale když Goethe ve své duši dospěl k obrazu smyslového světa, přiměřeného duchovnosti, nedospěl ve své posvátné úctě před nezměrným bohatstvím skutečnosti až k líčení duchovního světa.
Musel jsem nyní ukázat, že Goethe sice mohl duševně žít tím, že svým poznáním pronikal od smyslové přírody až k přírodě duchovní, že však Goethův duševní život může úplně pochopit jen ten, kdo pokročí ještě dále a svým poznáním dospěje až k ideovému pojetí duchovního světa.
Když Goethe mluvil o přírodě, spočíval v oblasti ducha. Obával se, že se stane abstraktním, když z tohoto duševního života pokročí dále k životu v myšlenkách o tomto postoji. Chtěl sám sebe pociťovat v duchu; nechtěl však sám sebe v duchu myslet.
Často jsem cítil, že bych se mohl stát Goethovu způsobu myšlení nevěrným, kdybych o jeho světovém názoru utvářel myšlenky. A při líčení téměř každé jednotlivosti, kterou jsem měl ve vztahu k němu interpretovat, jsem se stále znovu musel snažit najít metodu, jak mluvit o Goethovi v jeho vlastním způsobu.
Mé líčení Goethových idejí bylo dlouholetým zápasem o to, abych pomocí vlastních myšlenek Goethovi stále více rozuměl. Když na toto úsilí zpětně pohlédnu, musím říci: hodně mu vděčím za vývoj svých duchovních zážitků v poznání, protože tak byl tento vývoj mnohem pomalejší. Kdyby do mé životní cesty osudově nevstoupil úkol, týkající se Goetha, sledoval bych pak jen své duchovní zážitky a popisoval je právě tak, jak by přede mne předstupovaly. Byl bych pak rychleji vtažen do duchovního světa, ale neměl bych žádný důvod k tomu, abych se svým usilováním ponořil do vlastního nitra.
Tak jsem svou prací na Goethovi prožíval rozdíl mezi duševní náladou, ve které se duchovní svět zjevuje jakoby milostí, a mezi tou, která krok za krokem činí vlastní nitro nejprve stále více podobné duchu, aby potom, když duše sama sebe prožívá jako pravého ducha, člověk stál v duchovnosti světa. Teprve v tomto postoji uvnitř duchovního světa pociťuje to, jak vroucně může být v lidské duši spojen lidský duch a duchovnost světa.
V této době, kdy jsem pracoval na své interpretaci Goetha, stál Goethe v duchu vždy po mém boku, jakoby mi neustále připomínal: Kdo postupuje po duchovních cestách příliš rychle, ten sice může v omezených mezích dospět k prožívání ducha, ale vystupuje z bohatství života ochuzen o obsah skutečnosti.
Na svém vztahu k práci, týkající se Goetha, jsem mohl velmi názorně vidět, „jak působí karma v lidském životě“. Osud sestává ze dvou různých skutečností, které v lidském životě srůstají v jednotu. Jedna má svůj původ v usilování duše z nitra navenek; druhá přistupuje k člověku ze zevního světa. Mé vlastní duševní instinkty směřovaly k nazírání ducha; duchovní život vnějšího světa mě přivedl k práci na Goethovi. Musel jsem oba tyto proudy, setkávající se v mém vědomí, uvést do harmonie. – Poslední roky svého prvního životního období jsem strávil tím, že jsem se střídavě ospravedlňoval sám před sebou a před Goethem.
Úkol, který jsem si ve své doktorské práci vytkl: „dorozumění lidského vědomí se sebou samým“, jsem hluboce vnitřně prožíval. Viděl jsem totiž, že člověk mohl pravé skutečnosti ve vnějším světě rozumět teprve tehdy, když tuto pravou skutečnost spatřoval sám v sobě.
Toto setkání pravé skutečnosti vnějšího světa s pravou skutečností v nitru duše si musí poznávající vědomí vydobýt usilovnou vnitřní duchovní činností. Usilující a jednající vědomí tuto činnost může vykonávat jen tehdy, je‑li člověk ve svém konání svobodný.
Tato svoboda žije v nepředpojatém vědomí jako něco skutečného a přesto se pro oblast poznání stává záhadou. Je to způsobeno tím, že člověk nemá své pravé bytí, pravé sebevědomí, dáno hned od počátku, ale musí si jej vydobýt tím, že se jeho vědomí dorozumí se sebou samým. Teprve přiměřenou přípravou lze pochopit to, že svoboda tvoří nejvyšší hodnotu člověka.
Základem mé „Filosofie svobody“ je prožívání, které spočívá v dorozumění se lidského vědomí se sebou samým. Usilováním se svoboda pěstuje; cítěním se prožívá; myšlením se poznává. Avšak máme‑li toho dosáhnout, nesmíme v myšlení ztratit život.
Mou neustálou starostí během práce na mé „Filosofii svobody“ bylo to, abych si udržel bdělost vnitřního prožívání těchto myšlenek. To dává myšlenkám mystický charakter vnitřního zření, ale také toto zření činí rovnocenné vnějšímu smyslovému nazírání světa. Pronikne‑li člověk k takovému vnitřnímu prožívání, nepociťuje již protiklad mezi poznáním přírody a poznáním ducha. Je mu jasné, že poznání ducha je pouze proměněným pokračováním poznání přírody.
Na základě těchto svých závěrů jsem na titulní stranu své „Filosofie svobody“ uvedl toto moto: „Výsledky duševního pozorování podle přírodovědecké metody“. Neboť použije‑li se přírodovědecká metoda i v duchovní oblasti, pak do této oblasti vede také poznání.
Velmi významné pro mě v této době bylo to, že jsem se podrobně zabýval Goethovou „Pohádkou o zeleném hadu a krásné Lilii“, která tvoří závěr jeho „Zábav německých vystěhovalců“. Tato „záhadná pohádka“ našla mnoho vykladačů. Mně však vůbec nešlo o nějaký „výklad“ obsahu. Ten jsem chtěl prostě přijmout v jeho poeticko‑umělecké formě takový, jaký byl. Vždycky mi bylo nesympatické rozcupovat vládnoucí fantazii rozumovým vysvětlováním.
Viděl jsem, že tato Goethova báseň vznikla z jeho duchovního vztahu k Schillerovi. Když psal Schiller své „Dopisy o estetické výchově člověka“, prožíval jeho duch filosofickou epochu svého duchovního vývoje. „Dorozumění lidského vědomí se sebou samým“ bylo duševním úkolem, který ho velmi usilovně zaměstnával. Viděl, jak je lidská duše na jedné straně zcela oddána rozumové činnosti. Cítil, že duše, vládnoucí v pouhé rozumovosti, není závislá na tělesné smyslovosti. Přesto však v tomto způsobu nadsmyslové činnosti pociťoval něco neuspokojivého. Je‑li duše oddána „logické nutnosti“ rozumu, spočívá sice „v duchu“, ale není v této odevzdanosti ani svobodná, ani vnitřně duchovně živá. Oddává se abstraktnímu stínovému obrazu ducha; ale nepůsobí a nevládne v životě a v bytí ducha. – Na druhé straně Schiller pozoroval, jak se lidská duše v opačné činnosti cele oddává tělesnosti – smyslovým vjemům a pudovým impulsům. Tady se v ní ztrácí působení ze stínového obrazu ducha; oddává se však přírodní zákonitosti, která není její podstatou.
Schiller dospěl k názoru, že člověk v obou těchto činnostech není „skutečným člověkem“. Ale může sám sebou vytvořit to, co mu není dáno ani přírodou ani stínem ducha, objevujícím se bez jeho přičinění. Může uvést rozum do smyslové činnosti; může smyslovost povznést do vyšší oblasti vědomí, aby mohla působit jako duch. Tak dosahuje střední nálady mezi logickým a přírodním nátlakem. Podle Schillera se člověk ocitá v takové náladě tehdy, žije‑li v umění. Estetické vnímání světa pohlíží na smyslový projev tak, že v něm nachází ducha. Žije ve stínu ducha, ale v tvoření nebo v jeho požitku dává duchu smyslovou podobu, takže duch ztrácí své stínové bytí.
Již před lety jsem v duši vnímal tento Schillerův zápas o nazírání „pravého člověka“. Když se teď pro mě stala Goethova „záhadná pohádka“ sama záhadou, opět přede mnou vyvstalo Schillerovo usilování. Viděl jsem, jak Schillerovo líčení „pravého člověka“ pojal Goethe. Jak pro jeho přítele, tak i pro něj byla stejně závažná otázka: Jak nalezne stín duchovnosti v duši smyslovou tělesnost a jak se vypracuje přírodní prvek ve fyzickém těle k duchovnosti?
Dopisy mezi oběma přáteli a to, co víme o jejich duchovním styku, dosvědčují, že Schillerovo řešení bylo pro Goetha příliš abstraktní, příliš jednostranně filosofické. Vytvořil tedy půvabné obrazy o řece, rozdělující dva světy, o bludičkách, které hledají cestu z jednoho světa do druhého, o hadu, který se musí obětovat, aby vytvořil most mezi oběma světy, o „krásné Lilii“, kterou jako vládnoucí v duchu na „oné“ straně řeky mohou vytušit ti, kteří žijí na „této straně“, a mnoho jiného. Vytvořil pohádkově‑básnický obraz jako protiklad Schillerovu filosofickému řešení. Cítil, že blíží‑li se kdo k záhadě duše s filosofickými pojmy jako Schiller, ochuzuje se při hledání své pravé podstaty; Goethe se chtěl této záhadě přiblížit v bohatství duševního prožívání.
Goethovy pohádkové obrazy zpětně poukazují k imaginacím, které ještě před Goethem často uváděli ti, kteří ve své duši hledali prožívání ducha. Tři králové z této „Pohádky“ se v určité podobě objevují i v „Chymické svatbě Christiana Rosenkreutze“. Jiné postavy se opakovaně objevují i v obrazech dřívějších cest poznání. – Goethe však tyto obrazy vykouzlil v krásné, ušlechtilé umělecké formě fantazie, zatímco dříve měly spíše ráz neumělecký.
Goethe v této „Pohádce“ přiblížil fantazii k hranici, ve které její tvoření přechází ve vnitřní duševní děj, který je poznávajícím prožíváním skutečných duchovních světů. Domníval jsem se, že jestli se do tohoto básnického díla ponoříme, můžeme nejhlouběji nahlédnout do Goethovy mysli.
Na této „Pohádce“ pro mě nebylo důležité její vysvětlování, ale podněty k duševnímu prožívání, které jsem v ní nacházel. Ty pak nadále působily v mém duševním životě až do doby, kdy jsem později začal tvořit svá mysterijní dramata. Ale pro své práce, při kterých jsem se opíral o Goetha, jsem právě touto „Pohádkou“ mnoho získat nemohl. Připadalo mi totiž, jakoby Goethe při sepisování této básně, poháněn vnitřní mocí napolo nevědomého duševního života, přerostl ve svém světovém názoru sám sebe. A tak pro mě vyvstala vážná potíž. Ve své interpretaci Goetha pro Kürschnerovu „Německou národní literaturu“ jsem mohl pokračovat jen stylem, ve kterém jsem ji začal, ale to mě neuspokojovalo. Říkal jsem si, že zatímco Goethe psal tuto „Pohádku“, jakoby pohlížel do duchovního světa z jeho hranic. Ve svých pozdějších pracech o přírodních dějích se však tento jeho hluboký náhled již neobjevuje. A proto také není možné Goetha na základě těchto náhledů interpretovat.
Ale přestože pro mé spisy o Goethovi tato jeho „Pohádka“ nebyla přínosem, byla pro mě zdrojem mnoha duševních podnětů. Duševní obsah, získaný z této „Pohádky“, se pro mě stal důležitou meditační látkou. Znovu a znovu jsem se k ní vracel. Stala se základem mé duševní nálady, v níž jsem později pracoval ve Výmaru.

XIII.

Právě v této době jsem vedl velmi společenský život. Často jsem se setkával se starými přáteli. Přestože jsem měl malou možnost mluvit o zde naznačených věcech, duchovní a duševní svazky, které mě poutaly k mým přátelům, byly velmi intenzívní. Často vzpomínám na četné, mnohdy nekonečné rozhovory, které jsme tenkrát vedli ve známé kavárně na Michaelském náměstí ve Vídni. Vzpomínal jsem na ně zvláště v době, kdy se po světové válce rozpadlo staré Rakousko. Zárodky tohoto rozpadu byly totiž zřetelné již tenkrát, avšak nikdo si to nechtěl přiznat. Každý měl, podle svých zvláštních národních nebo kulturních sklonů, nějaký lék. A jsou‑li povznášející ty ideály, které žijí ve vzestupných proudech, pak nejsou ve své tragice o nic menší ty ideály, které vyrůstají z úpadku, jež se snaží odvrátit. Takové tragické ideály působily tenkrát v myslích nejlepších Vídeňanů a Rakušanů.
Často jsem u těchto idealistů budil rozmrzelost tím, když jsem projevoval přesvědčení, ke kterému jsem dospěl díky svým sympatiím ke Goethově době. Říkal jsem, že v té době bylo dosaženo vývojového vrcholu západní kultury, který se pak neudržel. Přírodovědecké období se svými důsledky pro život lidí i národů znamená úpadek. K dalšímu pokroku by bylo zapotřebí zcela nového impulsu z duchovní strany. Směrem, kterým se duchovnost dosud ubírala, se nedá jít dál, aniž by to znamenalo cestu nazpět. Goethe je vrcholem, avšak na této cestě není začátkem, ale koncem. Ztělesňuje důsledky tehdejšího vývoje a dospívá k jeho nejplnějšímu ztvárnění. Tímto směrem však nelze nadále pokračovat, aniž bychom se obrátili k mnohem původnějším pramenům duchovního života, než jaké obsahuje tento vývoj. – V takové náladě jsem psal poslední část své práce o Goethovi.
A v této náladě jsem se také poprvé seznámil s Nietzschovými spisy. První kniha, kterou jsem od něj četl, byla „Za hranicemi dobra a zla“. Způsob jeho úvah současně poutal i odpuzoval moji pozornost. Jen těžce jsem k němu nacházel cestu. Měl jsem rád jeho sloh, měl jsem rád jeho odvahu; naprosto jsem však neměl rád způsob, jakým Nietzsche mluvil o nejhlubších problémech, aniž by se do nich duševním prožíváním vědomě ponořil svou duší. Ale zase mi připadalo, jakoby říkal mnoho věcí, které mně samotnému byly v duchovním prožívání nesmírně blízké. Jeho boje mi byly tak blízké, že jsem cítil, že pro tento vzájemný blízký vztah musím nalézt nějaký výraz. Nietzsche se mi jevil jako jedna z nejtragičtějších postav tehdejší doby. Měl jsem zato, že pro hlouběji založené lidské duše tato tragika vyplývá z charakteru, jakým přírodovědecký věk nazírá na duchovnost. S těmito pocity jsem prožíval poslední léta svého pobytu ve Vídni.
Před koncem svého prvního životního období jsem také navštívil Budapešť a Sedmihradsko. Výše zmíněný přítel, pocházející ze Sedmihradska, který ke mně po celá tato léta choval věrné přátelství, mě seznámil se svými mnohými krajany, žijícími ve Vídni. A tak jsem tedy kromě ostatních rozsáhlých společenských styků navázal také vztah s obyvateli Sedmihradska. Byli mezi nimi i pan a paní Breitensteinovi, se kterými jsem navázal přátelství, které zůstalo zachováno v tom nejsrdečnějším smyslu. Oba dva již dlouho zastávají vedoucí postavení ve vídeňské Anthroposofické společnosti. Můj blízký vztah k Sedmihradsku mě přivedl k cestě do Budapešti. Hlavní město Uher, se svým tak odlišným charakterem oproti Vídni, na mě učinilo hluboký dojem. Z Vídně tam vede cesta, kterou podtrhuje nanejvýš půvabná příroda, temperamentní lidé a živý vztah k hudbě. Dívá‑li se cestující z okna vlaku, má dojem, že sama příroda je zvláštním způsobem poetická a že lidé, nijak zvlášť nedbající o tuto pro ně obvyklou poetickou přírodu, se v ní živě pohybují podle hudby, znějící v hloubi jejich srdce. V Budapešti promlouvá svět, který sice příslušníci jiných evropských národností sledují s nejvyšším zájmem, který však nikdy nemohou plně chápat. Když jsem stál před pomníkem Franze Deaka, měl jsem pocit temného základu, přes který září světlo, hrající různými barvami. V hlavě tohoto zakladatele Uherska, které trvalo od roku 1867 do roku 1918, žila neústupně hrdá, odvážná vůle, prosazující se bez rafinovanosti, ale s živelnou bezohledností. Cítil jsem, jak subjektivně pravdivé je pro každého pravého Maďara heslo, které jsem tak často slýchával: „Mimo Uherska není žádný život; a je‑li nějaký, není již takový.“
Jako dítě jsem na západních hranicích Uherska viděl, jak tuto neústupnou hrdou vůli museli pociťovat Němci; teď jsem se ve středu Uher naučil poznávat, jak tato vůle Maďara přivádí do jakési lidské odloučenosti, halící se s určitou naivitou do samozřejmého lesku, které velmi záleží na tom, aby byla viditelná skrytým očím přírody, nikoli však otevřeným očím lidí.
Půl roku po této návštěvě zařídili mí sedmihradští přátelé, abych mohl v Hermannstadtu konat přednášku. Byl vánoční čas. Jel jsem rozsáhlými rovinami, v jejichž středu leží Arad. Když mé oči bloudily po těchto rovinách, na nichž je všechno daleké a na kterých se pohled nesetkává s žádnými hranicemi, zněla mým srdcem touhou prosycená Lenauova poezie. Byl jsem nucen přenocovat v jakémsi pohraničním hnízdě mezi Uhry a Sedmihradskem. Půl noci jsem proseděl v hostinském pokoji. Mimo mě tu ještě u stolu seděli hráči karet. Tvořily je snad všechny národnosti, které tehdy bylo možné v Uhrách a Sedmihradsku nalézt. Hrálo se tu s vášnivostí, která překypovala každou půl hodinu; vybíjela se jakoby v duševních mracích, které se pozvedaly nad stůl, bojovaly proti sobě jako démoni a úplně lidi pohlcovaly. Jaká vášnivá různorodost se tu u těchto národů projevovala!
Do Hermannstadtu jsem přijel na Štědrý den. Byl jsem uveden do kruhů sedmihradských Sasů, kteří žili mezi rumunským a maďarským živlem. Je to ušlechtilý lid, který pro svou existenci statečně bojuje proti úpadku, který nechce připustit. Němectví, zde žijící, by rádo zachovalo věrnost svému původu jako vzpomínku na svou minulost, která je před staletími osudově zanesla na východ; v jejich duševním založení však spočívá světu odcizený rys. Ve svém životě však všude projevují vrozenou veselost. Mezi německými duchovními evangelické církve, mezi učiteli německých škol, i mezi ostatními sedmihradskými Němci jsem prožil krásné dny. Mezi těmito lidmi mě hřálo u srdce. Díky starostlivosti, se kterou se starali o svou národnost a pěstovali ji, vyvinuli kulturu srdce, která rovněž promlouvala především k srdci.
Tuto vřelost jsem cítil ve své duši, když jsem jel v mrazivém chladu křupajícím sněhem na saních, zahalen do tlustého kožichu. Jel jsem se svými starými i novými přáteli na jih do Karpat (Transylvánských Alp). Když jsme se z dáli blížili, viděli jsme temnou, zalesněnou horskou stěnu; když jsme se v ní ale ocitli, byla to děsivě působící horská krajina, rozbrázděná divokými propastmi.
Středem všeho, co jsem zde prožil, byl můj dlouholetý přítel. Stále vymýšlel něco nového, abych mohl ještě podrobněji poznat sedmihradské Sasy. I v tuto dobu střídavě trávil nějaký čas ve Vídni a v Hermannstadtu. V Hermannstadtu tehdy také založil týdeník, podporující kulturu sedmihradských Sasů. Byl to podnik plný idealismu, ani s jediným miligramem praxe. Spolupracovali na něm však téměř všichni sedmihradští Němci. Po několika týdnech časopis opět zanikl.
Takové zážitky mi přinášel osud; díky nim jsem se mohl učit novému pohledu na vnější svět, který pro mě nebyl nijak snadný, zatímco v duchovním živlu jsem žil s jistou samozřejmostí.
S bolestnými vzpomínkami jsem se zase vracel zpět do Vídně. Brzy na to se mi dostala do rukou kniha, o jejímž „duchovním bohatství“ se tenkrát mluvilo v nejširších kruzích; byl to „Rembrandt jako vychovatel“. V hovorech o této knize, které se vedly všude, kamkoli člověk přišel, bylo možné slyšet, jak vzchází zcela nový duch. Právě na této okolnosti jsem mohl pozorovat, jak jsem byl v tehdejším duchovním životě se svým duševním založením osamocen.
Z této knihy, celým světem na výsost velebené, jsem měl tento dojem: připadalo mi, jako kdyby někdo po několik měsíců usedal každý večer v lepším hostinci ke stolu a naslouchal, jaké „duchaplné“ výroky tu trousí u stolů pro stálé hosty „vynikající“ osobnosti, a pak si je v útržkovité formě zapsal. Po této předběžné „přípravné práci“ by pak lístky s těmito výroky vhodil do nějaké nádoby a silně protřepal. Potom by je postupně vytahoval, připojoval jeden ke druhému, až by z nich vznikla tato kniha. Tato kritika je přirozeně přehnaná. Ale k takovému odmítnutí toho, co tehdejší „duch času“ velebil jako vrcholné dílo, mě vedlo mé pojetí života. Kniha „Rembrandt jako vychovatel“ pro mě byla dílem plným povrchních, duchaplně se tvářících myšlenek, které ani jedinou větou nesouvisí s pravými hlubinami lidské duše. Bolestně jsem cítil, že právě tuto knihu moji současníci považovali za projev hluboké osobnosti, zatímco já jsem se musel domnívat, že takovéto myšlenkové brouzdání v mělkých vodách ducha vyhání z duší vše, co je hluboce lidské.
Když mi bylo čtrnáct let, musel jsem začít se soukromým vyučováním; k této činnosti mě osud poutal dalších patnáct let, až k začátku mého druhého životního období, stráveného ve Výmaru. S mým vlastním vývojem se pojil rozvoj mnoha dětských a mladistvých duší. Při tom jsem mohl pozorovat, jak rozdílně vrůstá do života muž a žena. Neboť kromě chlapců a mladých mužů jsem také vyučoval několik mladých dívek. Mou žačkou v geometrii byla po jistou dobu dokonce i matka chlapce, jehož výchovu jsem převzal kvůli jeho patologickému stavu; později jsem tuto paní a její sestru učil estetiku.
V rodině tohoto chlapce jsem na mnoho let nalezl domov; odtud jsem pak vyučoval a vychovával i v jiných rodinách. Díky blízkému přátelskému vztahu k matce tohoto hocha jsem plně spoluprožíval radosti i starosti celé rodiny. V této ženě jsem se setkal s lidskou duší zcela zvláštního půvabu. Byla takřka ztělesněním mateřské lásky, úplně oddána péči o rozvoj osudů svých čtyř chlapců. Podílet se spolu s ní na jejich výchově pro mě bylo ušlechtilou náplní života. Měla nadání a nadšení pro hudbu. Dokud byli její chlapci malí, učila je hudbě sama. S plným pochopením se mnou rozmlouvala o nejrůznějších problémech života a o všechno projevovala nejhlubší zájem. Velkou pozornost věnovala mým vědeckým a jiným pracem. Byla doba, kdy jsem měl hlubokou potřebu hovořit s ní o všem, co mi bylo blízké. Když jsem mluvil o svých duchovních zážitcích, naslouchala zvláštním způsobem. Rozumově jí sice byly tyto skutečnosti sympatické, ale zachovávala jistý nádech zdrženlivosti; její duše však přijímala vše. Ve vztahu k bytosti člověka si zachovala určité naturalistické nazírání. O mravním stavu duše uvažovala zcela v souvislosti se zdravím a nemocí člověka. Řekl bych, že o člověku přemýšlela instinktivně lékařsky s naturalistickým postojem. Rozmlouvat s ní mi v tomto směru poskytovalo nanejvýš plodné podněty. K vnějšímu životu přitom zaujímala stanovisko ženy, která své úkoly zastávala se silným smyslem pro povinnost, avšak většina z nich jí byla vnitřně cizí. Svůj osud v mnoha ohledech považovala za přítěž. Avšak od života nic nežádala; všechno přijímala tak, jak přicházelo, pokud se to netýkalo jejích synů. Ve vztahu k nim prožívala všechno s nejsilnějšími emocemi své duše.
Duševní život této ženy, její nejušlechtilejší oddanost jejím synům, život rodiny uprostřed širokého kruhu příbuzných a známých, to vše jsem prožíval společně. Přitom se to však neobešlo bez nesnází. Tato rodina byla židovská. Svými názory byla naprosto oproštěna od jakékoli konfesionální nebo rasové omezenosti. Ale domácí pán, jemuž jsem byl velmi nakloněn, byl citlivý na všechny projevy o židech, učiněné někým, kdo nebyl Židem. To způsobil tehdy vzrůstající antisemitismus.
Živě jsem se tenkrát účastnil bojů, které vedli Němci za svou národní existenci v Rakousku. Byl jsem vedený k tomu, abych se zabýval dějinným a sociálním postavením židovského obyvatelstva. Tato práce byla zvláště intenzívní, když vyšel Hamerlingův „Homunculus“. Tento eminentně německý básník byl pro své dílo mnoha časopisy označován za antisemitu. Německo‑nacionální antisemité si ho dokonce osvojili jako jednoho z nich. Moc jsem si toho nevšímal; napsal jsem však článek o „Homunculovi“, ve kterém, jak jsem se domníval, jsem se zcela objektivně vyslovil o postavení židovství. A onen muž, v jehož domě jsem bydlel a ke kterému mě poutalo přátelství, to považoval za zvláštní druh antisemitismu. Jeho přátelské city ke mně tím ani v nejmenším neutrpěly, ale pocítil hlubokou bolest. Když ten článek přečetl, postavil se přede mě, zcela drásaný vnitřním utrpením, a řekl mi: „Co tu píšete o Židech, to vůbec nevypadá přátelsky; avšak na tom nezáleží. Záleží na tom, že jste tyto zkušenosti, díky kterým jste napsal tento článek, mohl získat jedině na základě přátelského vztahu k nám a k našim přátelům.“ Tento muž se mýlil; mé závěry totiž zcela vyplývaly z duchovně‑historického přehledu; v mém úsudku nebylo nic osobního. To on ovšem nemohl vidět. K mému vysvětlování poznamenal: „Ne, člověk, který vychovává mé děti, podle tohoto článku není ‚přítelem Židů‘.“ A od toho neupustil. Ani na okamžik neuvažoval o tom, že by se na mém vztahu k jeho rodině mělo něco změnit. To považoval za samozřejmé. Tím méně byla tato příhoda důvodem k nějaké změně pro mě. Výchovu jeho syna jsem přece pokládal za úkol, který mi byl svěřen osudem. Ale oba jsme cítili, že se tento vztah tragicky narušil.
K tomu všemu se přidružilo to, že na základě tehdejších národnostních bojů zaujalo mnoho mých přátel k židovství jakýsi antisemitistický postoj. Mé postavení v židovském domě jim nebylo sympatické; a pán tohoto domu shledával v mých přátelských stycích jen potvrzení dojmů, které získal z mého článku.
Ke známým této rodiny patřil komponista „Zlatého kříže“ Ignaz Brüll. Byla to citlivá osobnost, kterou jsem měl velmi rád. Choval v sobě něco světu odcizeného, cosi zahloubaného do sebe. Jeho zájmy nebyly výhradně hudební; byly obráceny k mnoha stránkám duchovního života. Mohl je rozvíjet jen jako „miláček“ osudu, na pozadí rodinných poměrů, které ho chránily před všedními starostmi, a dovolily mu tvořit díky určitému blahobytu. A tak nepronikl do života, ale jen do hudby. O významu jeho hudební tvorby se není třeba zmiňovat. Bylo však v nejkrásnějším smyslu slova půvabné potkat tohoto člověka na ulici a vidět, jak při oslovení procitl ze svého světa tónů. Knoflíky u své vesty obvykle neměl zapnuty ve správných dírkách. Jeho oči se dívaly ve vlídném zamyšlení, jeho chůze nebyla pevná, ale výrazná. Dalo se s ním mluvit o mnoha věcech; měl pro ně jemné pochopení; ale bylo vidět, jak u něj obsah rozmluvy okamžitě vklouzl do říše hudby.
V rodině, ve které jsem žil, jsem poznal také vynikajícího lékaře dr. Breuera, který stál spolu s dr. Freudem u kolébky psychoanalýzy. Byl však srozuměn jen s počátkem této metody, s tím, co z ní později Freud vytvořil, už nesouhlasil. Dr. Breuer pro mě byl přitažlivou osobností. Obdivoval jsem, jak byl činný ve svém lékařském povolání. Přitom byl všestranně zajímavým duchem i v jiných oblastech. O Shakespearovi mluvil tak, že člověk z jeho řeči přijímal ty nejsilnější podněty. Bylo také zajímavé slyšet ho mluvit jeho navyklým lékařským způsobem myšlení o Ibsenovi nebo dokonce o Tolstého „Kreutzerově sonátě“. Když o těchto věcech hovořil s mou přítelkyní, již zmíněnou matkou dětí, které jsem vychovával, naslouchal jsem s největším zaujetím. Psychoanalýza tenkrát ještě neexistovala, avšak problémy, které k jejímu vzniku vedly, již ano. Hypnotické jevy zcela zvláštně zabarvovaly lékařské myšlení. Má přítelkyně byla s dr. Breuerem spřátelena od mládí. Vzpomínám si na zážitek, o kterém jsem mnoho přemýšlel. Tato žena v jistém směru přemýšlela lékařsky ještě víc než tento proslulý lékař. Jednalo se o jednoho člověka, který bral morfium. Dr. Breuer ho léčil. Jednou mi tato žena řekla: „Představte si, co dr. Breuer udělal. Jeho pacient mu čestným slovem slíbil, že už si nevezme žádné morfium. Myslel si, že tím něčeho dosáhne; byl pak velmi rozhořčen, když pacient své slovo nedodržel. Dokonce řekl: Jak mohu léčit někoho, kdo nedodrží slovo? Může si někdo představit – řekla –, že tak výborný lékař může být tak naivní? Jak může někdo léčit slibem něco tak hluboce zakořeněného v ‚přirozenosti‘?“ – Nebylo rozhodující, zda měla úplně pravdu; lékařovy názory na léčbu sugescí mohly v jeho léčení pomoci, ale nelze popřít, že výrok mé přítelkyně svědčí o mimořádné energii, se kterou obdivuhodným způsobem hovořila z ducha, žijícího ve vídeňské lékařské škole v době jejího rozkvětu.
Tato žena byla svým způsobem výjimečná a v mém životě zastávala významné postavení. Zemřela již dávno; mezi události, které můj odchod z Vídně činily těžkým, patří také to, že jsem se s ní musel rozloučit.
Když pohlédnu nazpět na mé první životní období a snažím‑li se jej charakterizovat jakoby zvenčí, cítím je takto: osud mě vedl tak, že jsem až do svého třicátého roku nebyl spoután žádným „zaměstnáním“. Ani v Goethově a Schillerově archivu ve Výmaru jsem nepracoval kvůli své kariéře, ale jako svobodný spolupracovník na vydání Goetha, které měl archiv zajistit na příkaz velkovévodkyně Sophie. Ve zprávě, kterou dal vytisknout ředitel archivu ve dvanáctém svazku Goethovy ročenky, je uvedeno: „Ke stálým pracovníkům přibyl od podzimu 1890 Rudolf Steiner z Vídně. Je mu přidělen (s výjimkou osteologické části) celkový obor ‚morfologie‘, pět nebo pravděpodobně šest svazků ‚druhého oddílu‘, do kterých bude z rukopisné pozůstalosti zařazen velice důležitý materiál.“

XIV.

Opět jsem byl na neurčitou dobu postaven před úkol, který nevyplynul z vnějšího podnětu, ale díky vnitřnímu vývoji mých světových a životních názorů. Na jejich podkladě jsem napsal pojednání o pokusu „Dorozumění lidského vědomí se sebou samým“ a díky této práci jsem v Rostocku složil doktorskou zkoušku. Vnější okolnosti způsobily, že jsem tuto zkoušku nemohl udělat ve Vídni. Vychodil jsem reálnou školu, nikoli oficiálně gymnázium; gymnazijní vzdělání jsem si totiž osvojil soukromým vyučováním. Tato skutečnost však vylučovala, abych získal doktorát v Rakousku. Vrostl jsem do „filosofie“, ale díky mému oficiálnímu vzdělání jsem byl vyřazen ze všeho, co studium filosofie umožňuje.
Koncem mého prvního životního období se mi dostalo do rukou filosofické dílo, které mě mimořádně upoutalo. Bylo to „Sedm knih k dějinám platonismu“ od Heinricha von Steina, který tehdy v Rostocku přednášel filosofii. Tato skutečnost mě vedla k tomu, že jsem své pojednání zadal u tohoto milého, starého filosofa, kterého jsem sice viděl jen u doktorské zkoušky, ale kterého jsem díky jeho knize velmi ctil.
Osobnost Heinricha von Steina mám ještě živě před očima, téměř tak, jako bych s ním mnohé prožil. Neboť jeho „Sedm knih k dějinám platonismu“ je projevem ostře vyhraněné filosofické individuality. Filosofie jako myšlenkový obsah se v tomto díle nepovažuje za něco, co stojí na vlastních nohách. Platón je považován za filosofa, který hledal takovou filosofii, jež stojí sama na sobě. A Heinrich von Stein pečlivě znázorňuje, co na této cestě Platón našel. V prvních kapitolách tohoto díla můžeme plně vniknout do platónského světového názoru. Potom však Stein přechází k tomu, jak Kristovo zjevení proniká do vývoje lidstva. Oproti úsilí osvojit si myšlenkový obsah pouhou filosofií staví toto reálné proniknutí duchovního života jako něco vyššího.
Od Platóna ke Kristu jako k naplnění toho, oč bylo usilováno, tak by bylo možné označit obsah Steinova líčení. Dále pak sleduje, jak působil platonismus v křesťanském vývoji světových názorů.
Stein se domnívá, že zjevení dalo lidskému úsilí o světový názor svůj obsah zvenku. V tom jsem s ním však nemohl souhlasit. Já jsem vycházel ze zážitku, že dospěje‑li lidská bytost svým úsilím k dorozumění se sama se sebou v duchovně živoucím vědomí, může prožít zjevení, a že toto zjevení pak může v člověku žít v prožívání idejí. Ale cítil jsem z té knihy něco, co mě přitahovalo. Impulsem obsáhlého dějinně‑filosofického líčení zde byl reálný život ducha, skrytý za životem idejí, přestože neodpovídal mojí formě. Smyslem Steinovy knihy bylo vylíčit Platóna jako velkého nositele světa idejí, který své naplnění očekával Kristovým podnětem. Tato kniha pro mě byla, i přes protiklad, který jsem v ní nacházel, mnohem bližší než všechny filosofie, které se zakládají jen na zpracovaných pojmech a na smyslových zkušenostech.
U Steina jsem také postrádal vědomí toho, že Platónův svět idejí přece vede i k pradávnému zjevení duchovního světa. Toto (předkřesťanské) zjevení, které například sympaticky vylíčil Otto Willmann v „Dějinách idealismu“, se ve Steinově názoru neobjevuje. Stein nelíčí platonismus jako ideový pozůstatek pradávného zjevení, který potom v křesťanství opět získal ve vyšší podobě ztracený duchovní obsah; líčí platónské ideje jako pojmový obsah, tvořený sám sebou, kterému pak Kristus vdechl život.
Avšak přesto je to jedna z knih, psaných s filosofickou vřelostí; a její autor byl osobností, jež byla proniknuta hlubokým náboženským cítěním a ve filosofii hledala výraz náboženského života. Na každé stránce tohoto třísvazkového díla je cítit, že se za ní skrývá osobnost. Po novém přečtení této knihy, zvláště její části o vztahu platonismu ke křesťanství, se pro mě stalo setkání s jejím autorem významným zážitkem.
Celým svým chováním působil jako klidná osobnost pokročilého věku, s vlídným pohledem, který se zdál jako stvořený k tomu, aby mírně, avšak pronikavě přihlížel na vývoj svých žáků; tón jeho řeči každým slovem prozrazoval rozvahu filosofa. Tak přede mnou stál Stein, když jsem ho před zkouškou navštívil. Řekl mi: „Vaše disertace není taková, jaká se požaduje; je na ní vidět, že vás při práci nevedl profesor; ale díky jejímu obsahu ji přijmu velmi rád“. Tolik jsem si přál, abych byl při ústní zkoušce otázán na něco, co souviselo se „Sedmi knihami k dějinám platonismu“, ale žádná otázka se k tomuto tématu nevztahovala. Všechny byly vybrány z Kantovy filosofie.
Obraz Heinricha von Steina se hluboce vryl do mého srdce; velmi rád bych se s tímto mužem opět setkal. Ale osud mě k němu již nikdy nepřivedl. Můj doktorát patří k mým nejmilejším vzpomínkám, protože Steinova osobnost dalece přezařuje všechno ostatní, co s ním souvisí.
Náladu, se kterou jsem vstoupil do Výmaru, ovlivnilo mé předchozí podrobné zabývání se platonismem. Myslím, že tato nálada mi hodně pomohla k tomu, abych se správně vpravil do svého úkolu v Goethově a Schillerově archivu. Jak žil v ideovém světě Platón, a jak Goethe? Tato otázka mě zaměstnávala cestou z archivu i do archivu; zaměstnávala mě i tehdy, když jsem seděl nad Goethovou pozůstalostí.
Tato otázka stála v pozadí, když jsem počátkem roku 1891 vyslovil své dojmy z Goethova poznání přírody (v článku „Co získávají naše názory z Goethových přírodovědeckých prací publikacemi Goethova archivu“ ve 12. svazku Goethovy ročenky) těmito slovy: „Většina lidí si neumí představit, že by něco mohlo mít objektivní význam a podstatu přesto, že jsou k jeho zjevení naprosto nutné subjektivní podmínky. A právě tohoto druhu je ‚pra‑rostlina‘. Je podstatou objektivně obsaženou ve všech rostlinách; má‑li však nabýt zjevného bytí, pak ji musí lidský duch svobodně vykonstruovat.“ Nebo těmito slovy: Pravé poznání Goethova způsobu myšlení „umožňuje také rozhodnout, je‑li Goethovu pojetí přiměřené ztotožnit pra‑rostlinu nebo pra‑zvíře s určitou smyslově reálnou organickou formou, která se v jisté době vyskytovala nebo ještě vyskytuje. Na to lze odpovědět jen rozhodným ‚ne‘. ‚Pra‑rostlina‘ je obsažena v každé rostlině, a z rostlinného světa ji lze získat konstruktivní silou ducha, ale je nemožné označit jednotlivou, individuální formu jako typickou.“
Do Goethova a Schillerova archivu jsem nastoupil jako spolupracovník. Bylo to místo, kde Goethovu pozůstalost převzala filologie z konce devatenáctého století. V čele archivu stál ředitel Bernhard Suphan. S ním jsem téměř od prvního dne mého pobytu ve Výmaru navázal úzký osobní vztah. Často jsem ho mohl navštěvovat v jeho domě.
Za to, že se Bernhard Suphan stal nástupcem Ericha Schmidta, prvního ředitele archivu, vděčil svému přátelství s Hermanem Grimmem.
Poslední Goethův potomek, Walther von Goethe, odkázal Goethovu pozůstalost velkovévodkyni Sophii. Ta založila archiv, aby tato pozůstalost mohla přiměřeným způsobem obohatit duchovní život. Přirozeně se obrátila na osobnosti, o kterých předpokládala, že budou vědět, jak s Goethovou pozůstalostí naložit.
Především tu byl pan von Loeper. Byl téměř předurčen k tomu, aby se stal prostředníkem mezi Goethovými znalci a výmarským dvorem, kterému byla svěřena správa Goethovy pozůstalosti. Dosáhl totiž v pruském ministerstvu vysokého úředního postavení, a byl tak v blízkém vztahu k pruské královně, sestře velkovévody z Výmaru. Byl tedy zároveň nejdůležitějším spolupracovníkem na tehdy nejznámějším Hempelově vydání Goetha.
Loeper byl zvláštní osobností; byl nanejvýš sympatickou směsicí člověka uhlazených mravů a podivína. Na „goethovském bádání“ pracoval nikoli jako odborník, ale díky svému zájmu o věc. A svou práci přivedl k vysoké vážnosti. Ve svých úsudcích o Goethovi, tak krásně podaných v jeho vydání Fausta, byl veskrze samostatný. Vše, co předkládal, se naučil od samotného Goetha. Když pak měl poradit, kdo by mohl Goethovu pozůstalost nejlépe spravovat, obrátil se na ty, se kterými se při své vlastní činnosti setkal jako s Goethovými znalci.
Tady přicházel v úvahu především Herman Grimm. Grimm se Goethem zabýval jako umělecký historik; jako takový o něm na berlínské univerzitě konal přednášky, které pak zveřejnil knižně. Současně se však mohl pokládat za jakéhosi Goethova duchovního potomka. Vyrostl totiž v takových kruzích německého duchovního života, které si stále uchovávaly Goethovu živoucí tradici a mohly se s ním jaksi myšlenkově cítit v osobním spojení. Manželka Hermana Grimma byla Gisela von Arnim, dcera Bettiny, autorky knihy „Goethovo dopisování s dítětem“.
Herman Grimm Goetha posuzoval s uměleckým nadšením. Jako umělecký historik byl učencem jen potud, pokud při tom mohl zachovávat osobně zabarvené stanovisko člověka, který chce z umění čerpat požitek.
Myslím, že s Loeperem, se kterým Hermana Grimma spojoval společný zájem o Goetha, si docela dobře rozuměl. Představuji si, že když hovořili o Goethovi, byla u obou dvou v popředí především lidská účast s tímto geniem, zatímco učené uvažování stálo zcela v pozadí.
Tento učený způsob posuzování Goetha však plně zastával Wilhelm Scherer, profesor německé literatury na berlínské univerzitě. Toho museli oba dva respektovat jako oficiálního znalce Goetha. Loeper tak činil dětsky nevinným způsobem, Herman Grimm s jistým vnitřním odporem. Nebyl mu totiž příliš sympatický filologický způsob uvažování, který zastával Scherer.
Těmto třem osobnostem připadla vlastní správa Goethovy pozůstalosti. Ve skutečnosti však toto vedení zcela přešlo do Schererových rukou. Loeper jistě nepomýšlel na nic víc, než účastnit se tohoto úkolu spíše radou a spoluprací zvenku; díky svému postavení na královském pruském dvoře měl své pevné společenské vazby. Stejně tak málo na to pomýšlel Herman Grimm. Na základě svého postavení v duchovním životě měl sklon pouze udávat směr a hlediska pro práci; pracovat na detailech neuměl.
Zcela jinak tomu bylo u Wilhelma Scherera. Pro něj Goethe představoval důležitou kapitolu dějin německé literatury. A nové prameny, které se v Goethově archivu nyní dostaly na světlo, měly pro tuto kapitolu nesmírný význam. Proto bylo nutné, aby byla práce Goethova archivu systematicky včleněna do všeobecné literárně‑historické práce. Vznikl plán na vydání Goetha, podle kterého se mělo postupovat ve filologicky správném směru. Scherer převzal vrchní duchovní dozor; vedení archivu bylo svěřeno jeho žáku Erichu Schmidtovi, který byl tehdy profesorem pro novější dějiny německé literatury ve Vídni.
Tím dostala práce v Goethově archivu svůj osobitý ráz. Ale současně i všechno ostatní, co se v Goethově archivu i jeho prostřednictvím odehrávalo. To všechno neslo charakter tehdejšího filologického způsobu myšlení a práce.
Wilhelm Scherer ve své literárně‑historické filologii usiloval o napodobení tehdejších přírodovědeckých metod. Vzaly se obvyklé přírodovědecké ideje a podle nich se měly napodobovat ideje filologicko‑literárně historické. Odkud který básník co převzal a jak se to v něm přeměnilo, to byly otázky, které se staly základem dějinného vývoje duchovního života. Básnické osobnosti z takových úvah zcela zmizely a převážil náhled na to, jak se prostřednictvím těchto osobností vyvíjely „látky“ a „motivy“. Tento přístup dosáhl svého vrcholu ve velké monografii Ericha Schmidta o Lessingovi. V tomto díle není hlavním tématem Lessingova osobnost, ale nanejvýš pečlivé uvažování o motivu Minny z Barnhelmu, Nathana atd.
Nedlouho po zřízení Goethova archivu Scherer zemřel. Měl mnoho žáků. Erich Schmidt byl pak z Goethova archivu povolán na jeho místo v Berlíně. Herman Grimm pak prosadil, že ředitelstvím archivu nebyl pověřen žádný z četných Schererových žáků, ale Bernhard Suphan.
Bernhard Suphan dříve zastával místo profesora na gymnáziu v Berlíně. Současně na sebe vzal úkol vydávat Herderovy spisy. Zdálo se, že díky tomu je předurčen k tomu, aby převzal vedení při vydávání Goetha.
Erich Schmidt si však ještě udržel jistý vliv, takže při práci na Goethovi působil jeho duch dál. Ale vedle toho zesílily i ideje Hermanna Grimma, i když ne ve způsobu práce, ale v osobním styku v Goethově archivu.
Když jsem přišel do Výmaru a navázal bližší vztah k Bernhardu Suphanovi, byl to osudem těžce zkoušený člověk. Předčasně pochoval své dvě ženy, které byly sestry. Se svými dvěma chlapci pak žil ve Výmaru s bolestí nad ztrátou obou zesnulých, bez jakékoli životní radosti. Jediným světlým paprskem v jeho životě byla přízeň, kterou mu prokazovala velkovévodkyně Sophie, kterou upřímně ctil. V tomto uctívání nebylo nic servilního; Suphan velkovévodkyni miloval a obdivoval zcela jako osobnost.
Věrnou oddanost Suphan projevoval Hermanu Grimmovi. Dříve, v Berlíně, byl Suphan považován za člena Grimmova domu a on sám v duchovní atmosféře tohoto domu s uspokojením pobýval. Ale bylo v něm skryto něco, co mu bránilo vyrovnat se se životem. Bylo sice docela dobře možné mluvit s ním o nejzávažnějších duchovních záležitostech; do hovoru však pronikalo cosi natrpklého, co vycházelo z jeho cítění. Tato trpkost vládla především v jeho vlastní duši; aby ji přemohl, pomáhal si pak suchým humorem. A tak nebylo možné cítit v jeho společnosti vroucnost. Jedním dechem velmi sympaticky pochopil něco velkého a vzápětí bez jakéhokoli přechodu propadl všední malichernosti. Ke mně choval trvalou přízeň. K mým duchovním zájmům, žijícím v mé duši, neměl žádný vztah a občas vůči nim použil svůj suchý humor, ale s velkým zájmem sledoval zaměření mé práce v Goethově archivu i můj osobní život.
Nemohu popřít, že se mě často dosti nepříjemně dotklo, jak Suphan jednal, jak si počínal při vedení archivu a vydávání Goetha. A nikdy jsem se tím také netajil. Ale vzpomínám‑li na tato léta, prožitá společně s ním, přece jen převažuje silná vnitřní účast na osudu a osobnosti tohoto těžce zkoušeného muže. Trpěl životem a trpěl sebou samým. Viděl jsem, jak se svými schopnostmi a dobrými stránkami své povahy stále víc a více klesal do bezedného, nepodstatného hloubání, vystupujícího v jeho duši. Když se Goethův a Schillerův archiv stěhoval do nové budovy u Ilmu, pronesl Suphan, že si při otevření tohoto domu připadá jako jedna z lidských obětí, které se v pradávných dobách zazdívaly před branami posvátných budov pro požehnání věci. Pozvolna se také svou fantazií zcela vmýšlel do úlohy člověka, obětovaného pro věc, se kterou nebyl zcela spojen. Při práci na goethovském úkolu, na kterém ostatní pracovali s velkým nadšením, si připadal jako tažný soumar, který necítí žádnou radost. V této náladě jsem ho nacházel i později, kdykoli jsem se s ním setkal po svém odchodu z Výmaru. Skončil se zatemněným vědomím sebevraždou.
Kromě Bernharda Suphana působil v době mého příchodu v Goethově a Schillerově archivu Julius Wahle. Přizval ho ještě Erich Schmidt. Wahle a já jsme se spolu sblížili již v době mého prvního pobytu ve Výmaru; vytvořilo se mezi námi srdečné přátelství. Wahle pracoval na vydání Goethových deníků. Jako archivář zde působil Eduard von der Hellen, který obstarával také vydání Goethových dopisů.
Na „Goethových spisech“ pracovala velká část německých germanistů. Neustále přicházeli a odcházeli profesoři a soukromí docenti filologie. Po čas jejich delších či kratších návštěv jsme s nimi často pobývali i mimo úřední hodiny. Mohli jsme tak poznat zájmový okruh těchto osobností.
Kromě těchto bezprostředních spolupracovníků na vydávání Goethových spisů navštěvovaly archiv četné osobnosti, které se zajímaly o ten či onen rukopis z bohaté sbírky německých básníků. V archivu se totiž ponenáhlu shromažďovala pozůstalost četných básníků. A přicházeli i jiní zájemci, kteří ani tak neměli co činit s rukopisy, ale chtěli jen studovat ve zdejší knihovně. A bylo také mnoho návštěvníků, kteří chtěli poklady archivu pouze spatřit.
Radostí všech pracovníků archivu bylo, když se objevil Loeper. Vstoupil se sympatickými a laskavými poznámkami. Dal si přinést materiál ke své práci, posadil se a dlouhé hodiny pracoval se soustředěním, jaké se zřídkakdy vidí. Ať se kolem něho dělo cokoli, nikdy nepozvedl zrak. – Kdybych měl hledat nějaké zosobnění laskavosti, volil bych pana von Loepera. Byl laskavý při svém goethovském bádání, laskavé bylo každé jeho slovo, které k někomu pronesl. Zvláště milé bylo založení jeho celého duševního života, které vycházelo z toho, že skoro pořád myslel jen na to, jak přiblížit Goetha světu, aby byl pravdivě pochopen. Jednou jsem vedle něho seděl v divadle. Hrál se Faust. Začal jsem mluvit o charakteru představení, o herectví. Vůbec neposlouchal, co jsem řekl, ale odpověděl: „Vždyť ti herci říkají slova a obrazy, které s Goethem vůbec nesouhlasí.“ Neméně roztomilý mi Loeper připadal ve své „roztržitosti“. Když jsem o přestávce začal mluvit o něčem, co se týkalo času, řekl: „Tedy hodina má sto minut, minula sto vteřin...“ Pohlédl jsem na něho a řekl: „Excelence, šedesát!“ Vytáhl své hodinky, zadíval se na ně, usmál se a řekl: „Ano, ovšem, šedesát minut, šedesát vteřin.“ Podobných ukázek „roztržitosti“ jsem u něj zažil mnoho. Avšak tyto projevy jeho svérázného duševního založení se mi nezdály nijak směšné, neboť mi u této osobnosti připadaly jako nutný přídavek vážnosti, prosté jakékoli pózy a sentimentu, vážnosti, která působila, řekl bych, s graciózním půvabem. Mluvil ve větách, ve kterých vždy následující věta poněkud předbíhala větu předchozí. Jeho řeč byla téměř bez přízvuku, ale bylo slyšet, jak je tato bezbarvá řeč silně prodchnuta myšlenkami.
Když do archivu zavítal Herman Grimm, zavanula jím duchovní vznešenost. Od okamžiku, kdy jsem – ještě ve Vídni – četl jeho knihu o Goethovi, žila ve mně hluboká sympatie k jeho duchovnímu postoji. A protože jsem se s ním v archivu mohl poprvé osobně setkat, přečetl jsem téměř vše, co od něho dosud vyšlo. Suphanovým prostřednictvím jsem se s ním pak brzy seznámil blíže. Když jednou přišel do archivu a Suphan nebyl ve Výmaru, pozval mě na oběd do svého hotelu. Byl jsem s ním sám. Bylo mu viditelně sympatické, jak jsem přistupoval ke způsobu jeho pohledu na svět a na život. Začal být sdílný. Mluvil se mnou o své ideji „dějin německé fantazie“, kterou nosil ve své duši. Měl jsem tehdy dojem, že chce něco takového napsat. Ale nedostal se k tomu. Vykládal mi, že nepřetržitý proud historického dění má své podněty v tvořivé fantazii národa, která na sebe podle jeho názoru přijala charakter živoucího, působícího nadsmyslového genia. Během tohoto oběda jsem byl zcela zaujat Grimmovými vývody. Věřil jsem, že vím, jak působí nadsmyslová duchovnost skrze člověka. Měl jsem před sebou muže, jehož duševní pohled sahal až k tvořivému duchu, který však poznáním nechtěl pojmout vlastní život tohoto ducha, ale zůstal v oblasti, ve které se v člověku duchovnost vyžívá jako fantazie.
Herman Grimm měl zvláštní dar. Uměl přehlédnout větší či menší období duchovních dějin a znázornit tento přehled v přesných, duchaplných, epigramatických charakteristikách. Když vyprávěl o jednotlivých osobnostech, o Michelangelovi, Raffaelovi, Goethovi, Homérovi, stály vždy v pozadí jeho líčení takovéto obsáhlé přehledy. Jak často jsem čítal jeho články, ve kterých svými obsáhlými přehledy charakterizoval dobu řeckou, římskou nebo středověk. Samotný tento muž byl projevem jednotného stylu. Když v rozhovoru pronášel své krásně formované věty, měl jsem představu, že právě tak by to mohlo být napsáno v některém jeho článku; když jsem ho pak poznal a četl jeho články, měl jsem dojem, že ho slyším mluvit. V rozhovoru se nedopustil žádné nedbalosti; měl pocit, že v umělecko‑spisovatelské tvorbě musí člověk zůstat takový, jaký je v každodenním životě. Jenže Herman Grimm v každodenním životě nebyl jako jiní lidé. Bylo pro něj samozřejmé žít životem, který měl určitý styl.
Když se Herman Grimm objevil ve Výmaru a v archivu, cítili všichni, jako by toto místo pozůstalosti bylo spojeno tajemnými duchovními vlákny s Goethem. Když přišel Erich Schmidt, toto spojení zmizelo. U něho to nebyly ideje, které ho spojovaly s papíry, uchovanými v archivu, ale historicko‑filologické metody. Nikdy jsem k němu nemohl najít lidský vztah. A tak mě poměrně bez zájmu míjela veškerá úcta, kterou k němu cítili filologové, kteří v archivu pracovali směrem, který vytýčil Scherer.
Příjemné chvíle jsme prožívali vždy, když do archivu přišel velkovévoda Karl Alexander. Vystupoval vznešeně, ale vnitřně žilo v této osobnosti opravdové nadšení pro vše, co se týkalo Goetha. Svým věkem, mnohaletým spojením s mnoha významnými lidmi německého duchovního života a svou laskavostí, kterou si získával své okolí, působil blahodárným dojmem. Bylo uklidňující vědět, že je ochráncem práce v Goethově archivu.
Vélkovévodkyni Sophii, majitelku archivu, jsme tu mohli spatřit jen při zvláště slavnostních příležitostech. Když chtěla promluvit, nechala si zavolat Suphana. Ten k ní uváděl spolupracovníky a představoval jí je. Ale její starost o archiv byla mimořádná. Osobně tenkrát zajistila vše, aby mohl být postaven vhodný dům, ve kterém mohla být důstojně uložena pozůstalost jednotlivých básníků.
Často do archivu přicházel také dědičný velkovévoda Karl August, který zemřel ještě před tím, než mohl převzít vládu. Jeho zájem o všechno, co se zde dělo, nebyl hluboký, ale rád s námi rozmlouval. Zajímat se o záležitosti duchovního života považoval spíše za svou povinnost. Vřelý však byl zájem dědičné velkovévodkyně Pauliny. Nejednou jsem s ní rozmlouval o věcech, které se týkaly Goetha, básnictví a podobně. S archivem udržoval kontakt vědecký i umělecký svět a dvorní výmarská společnost. Obě strany mu dodávaly zvláštní společenské zabarvení. Sotva se zavřely dveře za nějakým profesorem, už se zase otevíraly nějaké knížecí osobnosti, jež právě pobývala u dvora. Dění v archivu se účastnilo mnoho lidí nejrůznějšího společenského postavení. Byl to v podstatě živý, v mnoha směrech podnětný život.
V bezprostředním sousedství archivu byla výmarská knihovna. V ní pracoval vrchní knihovník Reinhold Köhler, muž dětské mysli a téměř neomezené učenosti. Často sem docházeli pracovníci archivu, protože zde nacházeli důležité písemné doplňky ke své práci. Reinhold Köhler byl jedinečně obeznámen s tvorbou mýtů, pohádek a pověstí. Jeho znalosti jazykovědy byly univerzální, hodné největšího obdivu. Uměl poradit při vyhledávání nejskrytějších literárních dokladů. Byl při tom dojemně skromný a každému vycházel vstříc s velkou srdečností. Nikdy si nenechal vzít možnost, aby mohl sám přinést potřebné knihy do studovny, ve které se pracovalo. Jednou jsem ho poprosil o knihu, kterou použil Goethe při svých botanických studiích. Reinhold Köhler šel pro tuto starou knihu, která ležela někde docela nahoře, jistě desetiletí nepoužívána. Dlouho však nepřicházel. Někdo se šel podívat, kde zůstal. Spadl z žebříku, ze kterého chtěl podat hledanou knihu. Utrpěl zlomeninu stehenní kosti. Ta milá, vzácná osobnost se už z následků tohoto úrazu nezotavila. Po dlouhé nemoci tento tolik ctěný muž zemřel. Trpěl jsem bolestnou myšlenkou, že se jeho úraz stal právě při obstarávání knihy pro mě.

XV.

Ke dvěma přednáškám, které jsem konal začátkem období, stráveného ve Výmaru, se pojí pro mě důležité vzpomínky. Jednu jsem přednášel ve Výmaru a měla název „Fantazie jako tvořitelka kultury“; předcházela zmíněné rozmluvě s Hermanem Grimmem o jeho názorech na dějiny vývoje fantazie. Před touto přednáškou jsem si v duši shrnul vše, co jsem na základě svých duchovních zkušeností mohl říci o nevědomém proudění skutečného duchovního světa do lidské fantazie. Připadalo mi, že to, co žije ve fantazii, je podníceno zážitky lidských smyslů jen co se týká námětu. Vlastní tvořivost v pravých výtvorech fantazie jsem vnímal jako odlesk duchovního světa, existujícího mimo člověka. Chtěl jsem ukázat, že fantazie je branou, kterou bytosti duchovního světa oklikou skrze člověka tvořivě zasahují do rozvíjení kultur.
Protože jsem své ideje pro tuto přednášku orientoval k tomuto cíli, hluboce na mě zapůsobil výklad Hermana Grimma. Ten neměl vůbec potřebu pátrat po nadsmyslových duchovních zdrojích fantazie; fantazii, nacházející se v lidských duších, přijímal jako skutečnost a chtěl pozorovat její vývoj.
Ve své přednášce jsem nejprve vylíčil jeden pól rozvoje fantazie, život snů. Ukázal jsem, že ztlumeným životem vědomí ve snu se o zevních smyslových pocitech nedovídáme stejně, jako v bdělém životě, nýbrž v symbolicko‑obrazném přetvoření; že vnitřní tělesné pochody prožíváme stejnými symbolickými obrazy; že zážitky nevystupují ve střízlivé vzpomínce, ale že ve vědomí vystupují takovým způsobem, který poukazuje na mohutné působení těchto zážitků v hlubinách duševního bytí.
Ve snu je vědomí ztlumeno; je ponořeno do smyslově‑fyzické skutečnosti a zří, jak vládne duchovnost ve smyslovém bytí, které zůstává skryto smyslovému vnímání, jež však našemu vědomí v polospánku připadá jen jako záblesky z hlubin smyslovosti.
Ve fantazii se duše povznáší nad obvyklý stav vědomí právě o tolik, o kolik v životě snů klesá pod jeho úroveň. Neobjevuje se duchovnost, skrytá ve smyslovém bytí, ale duchovnost působí na člověka; ten ji však nemůže pojmout v její vlastní podobě, a tak si ji neuvědoměle zobrazuje pomocí duševního obsahu, který přejímá ze smyslového světa. Vědomí neproniká až k nazírání duchovního světa, ale prožívá ho v obrazech, které svou látku čerpají ze smyslového světa. Tak se pravé výtvory fantazie stávají dílem duchovního světa, aniž by on sám pronikal do vědomí člověka.
Touto přednáškou jsem chtěl ukázat jednu z cest, kterými bytosti duchovních světů pracují na vývoji života.
Snažil jsem se tak najít prostředky, kterými bych mohl vylíčit prožívaný duchovní svět a přitom nějakým způsobem navázat na to, co je pro obvyklé vědomí běžné. Měl jsem takový názor, že o duchu je nutné mluvit, ale je také nutno brát ohled na formy, kterými jsou lidé v tomto vědeckém věku zvyklí se vyjadřovat.
Druhou přednášku jsem konal ve Vídni. Pozvání na ni jsem dostal od „Vědeckého klubu“. V této přednášce jsem se zabýval tím, zda je možné pojímat monistický svět a zachovat při tom skutečné poznání duchovnosti. Vylíčil jsem, jak člověk svými smysly vnímá zevní fyzickou stránku skutečnosti a duchovním vnímáním „z nitra“ její stránku duchovní, takže vše, co prožíváme, se nám jeví jako jednotný svět, ve kterém smyslový svět zobrazuje ducha a duch se tvořivě projevuje ve smyslovém světě.
Bylo to v době, kdy Haeckel v přednášce „O monismu jako poutu mezi náboženstvím a vědou“ formuloval své monistické pojetí světa. Haeckel, který věděl o mé přítomnosti ve Výmaru, mi poslal jeden výtisk své přednášky. Tuto pozornost jsem opětoval tím, že jsem Haeckelovi zaslal sešit časopisu, ve kterém byla otištěna má přednáška ve Vídni. Kdo tuto přednášku zná, ví, jaký odmítavý postoj jsem tenkrát zaujímal k monismu, který zastával Haeckel, protože mi šlo o to, přiblížit skutečnost, kterou o tomto monismu může říci člověk, nazírající do duchovního světa.
Ale k tomu, abych se zabýval monismem v Haeckelově pojetí, mě přivedla ještě jiná nutnost. Haeckel pro mě byl reprezentantem přírodovědeckého věku. Filosofové v něm viděli filosofického diletanta, který ve skutečnosti neuměl nic jiného než používat darwinistické ideje u živých bytostí tak, jak sám uzná za správné. Sám směle prohlašoval: „K utvoření světového názoru nesmí být použito nic jiného než to, co si může představit darwinisticky vzdělaný pozorovatel přírody“. A přírodní badatelé v Haeckelovi viděli fantastu, který z přírodovědeckých pozorování činí libovolné závěry.
Tím, že jsem se ve své práci snažil vylíčit vnitřní stav myšlení o světě a člověku, o přírodě a duchu, který vládl před sto lety v Jeně v době, kdy do tohoto myšlení vstoupil Goethe se svými přírodovědeckými idejemi, ujasnilo se mi při pohledu na Haeckela, co se tehdy tímto směrem myslelo. Při své práci jsem si musel v duchu do všech podrobností ujasnit Goethův vztah k přírodnímu nazírání, obvyklému v jeho době. V Jeně, v místě, ve kterém Goethe čerpal významné podněty pro své ideje o přírodních jevech a bytostech, působil o sto let později Haeckel, který se cítil oprávněn říci na základě přírodního poznání cosi směrodatného pro světový názor.
K tomu navíc přistoupilo to, že na jednom z prvních shromáždění Goethovy společnosti, ve které jsem za svého výmarského pobytu rovněž působil, přednášel Helmholtz o „Goethových předtuchách nadcházejících přírodovědeckých idejí“. Díky této přednášce se mi dostalo poukazu na mnoho skutečností, které Goethe šťastným vnuknutím „předem tušil“ z pozdějších přírodovědeckých idejí, ale také tu byly naznačeny Goethovy omyly v jeho nauce o barvách.
Když jsem se zabýval Haeckelem, snažil jsem si vždy ve své duši zvědomit Goethův úsudek o vývoji přírodovědeckých názorů v následujícím století; když jsem naslouchal Helmholtzovi, uvědomoval jsem si, co tento vývoj soudil o samotném Goethovi.
Musel jsem si tehdy říci, že přemýšlíme‑li o podstatě přírody na základě vládnoucího duchovního založení tehdejší doby, pak musíme najít to, co myslí Haeckel ve své dokonalé filosofické naivitě; ti, kteří ho potírají, jsou jen důkazem toho, že zůstávají u pouhého smyslového nazírání a vyhýbají se dalšímu rozvíjení tohoto názoru myšlením.
Zprvu jsem necítil potřebu poznat Haeckela osobně, přestože jsem o něm mnoho přemýšlel. Pak se však přiblížily jeho šedesáté narozeniny, na jejichž okázalou oslavu v Jeně jsem byl pozván. Přitahovalo mě poznat lidi, kteří se této oslavy účastnili. Při slavnostním obědě ke mně přišel Haeckelův syn, kterého jsem poznal ve Výmaru, kde studoval na malířské škole, a řekl mi, že by si jeho otec přál, abych mu byl představen.
Tak jsem se s Haeckelem seznámil osobně. Byla to okouzlující osobnost. Jeho oči naivně pohlížely do světa, tak mírně, až měl člověk dojem, že by se tento pohled musel zlomit, kdyby jím pronikla bystrost myšlení. Tento pohled mohl snést jen smyslové dojmy, ne však myšlenky zjevující se ve věcech a dějích. Každý Haeckelův pohyb jako by projevoval to, co říkají smysly, ne však myšlenky, které tento pohyb ovládají. Pochopil jsem, proč Haeckel tak rád maloval. Vyžíval se ve smyslovém nazírání. Když měl začít přemýšlet, přestával rozvíjet duševní činnost, a to, co viděl, zachytil raději štětcem. Taková byla vlastní Haeckelova bytost. Kdyby rozvíjel jen ji, projevila by se nesmírně půvabná lidská bytost.
Ale z hloubi této duše se na povrch drala jakási určitá myšlenková umíněnost. Přicházela ze zcela jiného směru, než jeho smysl pro přírodu. Bouřlivě se v ní projevovalo zaměření kteréhosi jeho dřívějšího pozemského života fanatického charakteru, směřujícího k něčemu úplně jinému než k přírodě. Z hlubin duše pronikala náboženská politika a aby se mohla projevit, používala ideje přírody.
Tímto rozporným způsobem žily v Haeckelovi dvě bytosti. Na jedné straně člověk s mírným, láskou naplněným smyslem pro přírodu a na druhé straně něco jako stínový přízrak, s nedokonale promyšlenými, úzce ohraničenými idejemi, dýchajícími fanatismem. Když Haeckel mluvil, jeho mírnost jen stěží připouštěla, aby fanatismus pronikl až do slov; bylo to, jakoby přírodou daná mírnost otupovala skrytou démoničnost řeči. Záhada člověka, kterého mohl mít někdo rád jen tehdy, pokud tuto záhadu pronikl, ale který mohl často budit hněv, pokud byla jen povrchně posuzována. Tak jsem před sebou viděl Haeckela, když v devadesátých letech minulého století připravoval to, co potom vedlo k divokému duchovnímu boji, který se rozpoutal na přelomu století kvůli jeho myšlenkovému směru.
Mezi výmarskými návštěvníky byl také Heinrich von Treitschke. Měl jsem příležitost se s ním seznámit při obědě se Suphanem, který mimo mě pozval i Treitschkeho. Tato tolik sporná osobnost na mě učinila velký dojem. Treitschke byl úplně hluchý. Dorozumět se s ním bylo možné jen pomocí malých lístků, na které tazatel napsal to, co mu chtěl říci. To bylo příčinou toho, že byl vždy středem společnosti, ve které se nacházel. Když dostal něco napsáno, mluvil o tom, aniž by se rozvinul skutečný rozhovor. Byl tu pro ostatní mnohem intenzívněji, než oni pro něho. To přešlo do jeho celého duševního chování. Mluvil, aniž by musel přihlížet k námitkám, se kterými se jinak setkává ten, který lidem sděluje své myšlenky. Bylo zřetelně vidět, jak tato skutečnost v jeho sebevědomí zapustila kořeny. Protože proti svým myšlenkám nemohl slyšet žádné námitky, silně pociťoval pouze jejich hodnotu.
První otázka, se kterou se na mě Treitschke obrátil, byla, odkud pocházím. Napsal jsem na lístek, že jsem Rakušan. Treitschke odpověděl: „Rakušané jsou buď velice dobří a geniální lidé nebo ničemové.“ Když takto mluvil, bylo vidět, že osamělost, ve které byla jeho duše následkem hluchoty odsouzena žít, jej nutila k paradoxním výrokům a nalézala v nich vnitřní uspokojení. Hosté, které Suphan pozval k obědu, zůstávali obvykle celé odpoledne. Tak tomu bylo i tentokrát, když mezi nimi byl i Treitschke. Bylo možné pozorovat, jak se jeho osobnost rozvíjí. Tento ramenatý muž měl určité vlastnosti, které mu pomáhaly prosadit se mezi ostatními lidmi. Nedalo se říci, že by chtěl Treitschke poučovat. Neboť všechno, co mluvil, mělo osobní ráz. V každém jeho výroku žil vášnivý sklon dostat se ke slovu. Jeho tón byl rozkazující, i když jen něco vyprávěl. Chtěl, aby jeho slova citově zaujala i druhého člověka. Jeho tvrzení provázel slabý žár, vycházející z jeho očí. Hovor se tenkrát stočil na Moltkův světový názor, který vyslovil ve svých životních vzpomínkách. Treitschke zavrhoval neosobní způsob, připomínající matematické myšlení, jímž Moltke chápal světové děje. Sám nemohl věci posuzovat jinak, než na základě svých osobních sympatií či antipatií. Lidé, kteří vězí ve své osobnosti tak, jako Treitschke, mohou na jiné učinit dojem jen tehdy, je‑li jejich osobnost zároveň významně a hluboce spjata s věcmi, o kterých mluví. Tak tomu bylo u Treitschkeho. Hovořil‑li o historii, mluvil o ní tak, jako by byla přítomností a on v ní byl osobně účasten se vší svou radostí i nelibostí. Člověk tomuto muži naslouchal, vnímal jeho silnou osobnost, ale nenacházel žádný vztah k tomu, co říkal.
Bližší přátelství jsem navázal i s jiným návštěvníkem, který dojížděl do Výmaru. Byl to Ludwig Laistner, jemná, harmonická osobnost, žijící nejkrásnějším způsobem ve sféře ducha. Byl tenkrát literárním poradcem Cottova nakladatelství a tuto funkci měl zastávat i v Goethově archivu. Mohl jsem s ním trávit téměř veškerý volný čas, který mi zbýval. Před nějakým časem vyšlo jeho hlavní dílo, „Záhada sfingy“, jakýsi druh mýtických dějin. Ve výkladu mýtů kráčel Laistner svými vlastními cestami. Naše rozhovory se hodně pohybovaly v oblasti, o které pojednával v této své významné knize. Laistner zavrhuje všechny výklady pohádek a mýtů, přidržující se více méně vědomě symbolizující fantazie. Původ mýtického chápání přírody u národa vidí ve snu, zejména ve snu tísnivém. Tísnivý přízrak, objevující se snícímu člověku ve snu jako duch, který je zdrojem mučivých otázek, se stává skřítkem, vílou, démonickým trýznitelem; podle Ludwiga Laistnera vystupují ze snícího člověka celé zástupy duchů. Tázající se sfinga je jen jinou přeměnou polednice, která se zjevuje člověku, spícímu v poledne na poli a dává mu otázky, které má zodpovědět. – Vše, co vytváří sen jako paradoxní, důmyslné i smysluplné postavy, mučivé i naplněné radostí, to všechno Ludwig Laistner opět odhaluje v pohádkách a mýtech. Při každém rozhovoru s ním jsem měl pocit, že by tento muž mohl velmi snadno najít cestu z podvědomí, které v člověku působí ve světě snů, k nadvědomí, které sahá až do reálného světa ducha. Velmi ochotně naslouchával mým výkladům; nic proti nim nenamítal, ale vnitřní vztah k nim nenalezl. I jemu v tom bránil strach, skrytý ve smýšlení doby, že by ztratil „vědeckou půdu“ pod nohama, kdyby se obrátil k duchovnu jako takovému. Ale Ludwig Laistner získal zvláštní vztah k umění a poezii tím, že spojoval mýtický prvek s reálnými zážitky snů a nikoli s abstraktně tvořivou fantazií. Všechno tvořivé v člověku tak v jeho pojetí nabývalo světového významu. Se svým neobvyklým vnitřním klidem a duševní uzavřeností byl jemně smýšlející, poetickou osobností. Jeho výroky o všem možném byly plné poezie. Nepoetické pojmy vlastně vůbec neznal. Ve Výmaru a při jedné návštěvě Stuttgartu, kdy jsem u něho bydlel, jsem s ním prožil nejkrásnější chvíle. Po boku mu stála jeho choť, která byla zcela oddaná jeho duchovní bytosti. Pro ni byl Ludwig Laistner vlastně vším, co ji spojovalo se světem. Po svém pobytu ve Výmaru žil už jen krátkou dobu. Jeho žena ho krátce nato následovala; svět byl pro ni prázdný, když v něm už nežil Ludwig Laistner. Byla to zcela ojediněle laskavá žena, svou laskavostí skutečně výjimečná. Vždy se uměla vzdálit, když se domnívala, že by rušila; nechyběla však nikdy, když měla něco obstarat. Téměř mateřsky stála po boku Ludwiga Laistnera, jehož jemný duch spočíval ve velmi křehkém těle.
S Ludwigem Laistnerem jsem mohl mluvit o idealismu německých filosofů Fichta, Hegela, Schellinga tak, jako s málokterými jinými lidmi. Měl živý smysl pro reálnost idejí, která v těchto filosofech žila. Když jsem s ním jednou mluvil o svých starostech ohledně jednostrannosti přírodovědeckého pojetí světa, řekl: „Tito lidé totiž nemají ani tušení o tvůrčí síle ve své duši. Nevědí, že v této tvořivé síle žije světový obsah právě tak, jako v přírodních jevech.“
V literatuře a umění Ludwig Laistner nikdy neztratil bezprostřední lidský vztah. Byl skromný v chování i vystupování; kdo pro to měl porozumění, brzy po seznámení s ním vycítil význam jeho osobnosti. Oficiální badatelé v oblasti mýtů však k jeho pojetí zaujímali odmítavé stanovisko; sotva ho brali na vědomí. Tak zůstal tento muž v duchovním životě téměř nepovšimnutý, přestože mu díky jeho vnitřní hodnotě náleží první místo. Z jeho knihy „Záhada sfingy“ mohlo bádání o mýtech přijmout zcela nové podněty; kniha však neměla skoro žádný účinek.
Ludwig Laistner měl tenkrát zahrnout do „Cottovy knihovny světové literatury“ úplné vydání Schopenhauera a vydání vybraných spisů Jeana Paula. Oba úkoly mi přenechal. A tak jsem ke svým tehdejším výmarským úkolům musel připojit ještě úplné propracování pesimistického filosofa, geniálně paradoxního Jeana Paula. Obě práce jsem převzal s nejhlubším zájmem, neboť jsem se rád vciťoval do duchovních stavů, které silně odporovaly mému. Nebyly to povrchní důvody, které Ludwiga Laistnera vedly k tomu, učinit mě vydavatelem Schopenhauera a Jeana Paula; tento nápad se zrodil z rozhovorů, které jsme o těchto dvou osobnostech vedli. A právě při jednom z těchto rozhovorů ho napadla myšlenka svěřit mi tento úkol.
Ve Výmaru tenkrát bydlel Hans Olden a paní Grete Oldenová. Shromáždili kolem sebe společenský kruh, který chtěl žít „přítomností“ v protikladu ke všemu, co jako pokračování minulého života spatřovalo v Goethově archivu a Goethově společnosti střed duchovního bytí. Do tohoto kruhu mě přijali a já s velkou sympatií vzpomínám na vše, co jsem v něm prožil.
I když mnohým v archivu vlivem spoluprožívání „filologické metody“ poněkud strnuly jeho vlastní ideje, stávaly se svobodnými a pružnými, jakmile člověk vstoupil do Oldenova domu. Tady se setkávalo se zájmem nejen přesvědčení, že lidstvo musí najít prostor pro nový způsob myšlení, ale také vše, co s duševní vroucností bolestně pociťovalo mnohé kulturní předsudky a pomýšlelo na ideály budoucnosti.
Hanse Oldena zná svět jako autora lehkých divadelních her, jako například „Oficiální ženy“. Ale v tehdejším výmarském kruhu se projevoval jinak. Měl otevřené srdce pro nejvyšší zájmy, které tou dobou žily v duchovním životě. V jeho domě se vedly nekonečné, ale plodné diskuze o všem, co žilo v Ibsenových dramatech, i o tom, co proudilo z Nietzschova ducha.
Do domu Oldenových docházela i Gabriele Reuterová, která tehdy pracovala na románu „Z dobré rodiny“, kterým si brzy nato jako útokem vydobyla své místo v literatuře. Naplňovala tento dům všemi závažnými otázkami ohledně života žen, které tenkrát hýbaly lidstvem.
Hans Olden dokázal být půvabný, když svým lehce skeptickým způsobem myšlení učinil přítrž rozhovoru, který se začínal utápět v sentimentalitě; sám se však stával sentimentálním, když ostatní upadali do bezstarostnosti. Lidé v tomto kruhu se snažili vyvíjet nejhlubší „porozumění“ pro „všechno lidské“, ale nemilosrdně kritizovali vše, co se po té či oné stránce nelíbilo. Hans Olden byl hluboce přesvědčen o tom, že pro člověka má smysl obracet se literárně a umělecky jedině k velkým ideálům, o kterých se v jeho kruhu nejvíce mluvilo; sám však lidmi příliš pohrdal, než aby mohl ve svých dílech své ideály uskutečnit. Byl toho mínění, že ideály sice mohou žít v malém okruhu vybraných lidí; avšak ten, kdo by se domníval, že se s těmito ideály může obrátit k širší veřejnosti, je pouhý „dětina“. Tehdy se širší zájmy pokusil umělecky ztvárnit ve své „Chytré Katce“. Tato divadelní hra však měla ve Výmaru jen „zdvořilý úspěch“. To ho utvrdilo v názoru, že publiku se má předložit to, co si právě přeje, a vyšší zájmy ponechat pro menší kruhy, které pro to mají pochopení.
Ještě více než Hans Olden byla tímto názorem proniknuta paní Grete Oldenová. Byla zcela skeptická v tom, co může svět přijmout z ducha. To, co napsala, jí zcela zřejmě vnukl jakýsi genius pohrdání lidmi.
Toto duševní založení Hanse Oldena a Grete Oldenové, které se přenášelo i na okruh jejich přátel, žilo v ovzduší estetizujícího světového cítění, které se mohlo přiblížit i k nejvážnějším problémům, ale které se 

ké s lehkým humorem umělo přenést přes mnohé vážné věci.

XVI.

K nejkrásnějším chvílím mého života musím počítat ty, které jsem prožil v přítomnosti Gabriely Reuterové, se kterou jsem se seznámil právě v tomto kruhu. Byla to osobnost, která v sobě nesla hluboké problémy lidstva a přistupovala k nim s určitým radikalismem srdce a cítění. Celou svou duší prožívala to, co v sociálním životě považovala za rozpor mezi tradičními předsudky a původními požadavky lidské přirozenosti. Byla si vědoma žen, které jsou zvenčí díky životu a výchově zcela pod vlivem těchto tradičních předsudků, které však na druhé straně v hloubi své duše bolestně pociťují „pravdu“, pronikající do života. Velikost Gabriely Reuterové se projevovala klidně a rozumně vyslovovaným radikalismem srdce, prostoupeným uměleckým smyslem i pronikavou tvůrčí silou. Velmi půvabné byly rozhovory s ní v době, když pracovala na své knize „Z dobré rodiny“. Když se vracím v myšlenkách nazpět, vidím, jak jsme spolu více než hodinu stáli v palčivém slunečním žáru na rohu jedné ulice a hovořili o otázkách, které ji zaměstnávaly. Gabriele Reuterová rozmlouvala o věcech, které jiné lidi očividně rozčilují, tím nejdůstojnějším způsobem, aniž na jediný okamžik ztratila klidnou rozvahu. V jejích citech žilo „jásání až k výšinám nebes i smutek až k smrti“, které však zůstávalo jen v duši a nevnikalo do slov. Dávala ostrý důraz na vše, co chtěla říci, avšak nikdy hlasem, nýbrž jen svou duší. Mám zato, že toto umění, nechat svou řeč plynout stejnoměrným hlasem a své rozčilení nechat působit jen ve své duši, jí bylo zcela vlastní. A zdá se mi, že spolu se svým tak půvabným slohem si tento zvláštní způsob vytvořila právě díky psaní.
Obdiv, který si Gabriele Reuterová získala v domě Oldenových, v sobě skrýval něco nevýslovně krásného. Hans Olden mi často zcela elegicky říkával: „Tato žena je velká;“ a dodával: „kdybych se také uměl tak nebojácně vzchopit k tomu, abych vnějšímu světu ukázal, co mnou hýbe v hlubinách duše.“
Tento kruh lidí svým zvláštním způsobem spoluprožíval všechny akce ve Výmaru, které souvisely s Goethem. Byl v tom určitý tón ironie, který však nikdy nebyl frivolně výsměšný, nýbrž často esteticky rozhorlený, když „přítomnost“ posuzovala „minulost“. Po takových shromážděních, na kterých se hovořilo o Goethovi, Olden po dlouhé dny sedával u psacího stroje, aby o tom, co při takových příležitostech prožil, napsal zprávy, které podle jeho mínění měly podat úsudek „světáka“ o goethovských prorocích.
Tomuto tónu brzy propadl také jiný „světák“, Otto Erich Hartleben. Nescházel téměř na žádném shromáždění, věnovaném Goethovi. Zpočátku jsem však nemohl přijít na to, proč se jich účastní.
Ottu Ericha Hartlebena jsem poznal v kruhu novinářů, divadelních umělců a spisovatelů, kteří se vždy večer na goethovských slavnostech scházeli odděleně od ostatních „učených veličin“ v hotelu „Chemnitius“. Hned jsem pochopil, proč tu seděl. Byl totiž ve svém živlu, když se mohl účastnit hovorů, které se tu vedly. Zůstával zde dlouho, nechtělo se mu odejít. Jednou jsem se spolu s ním i s jinými zúčastnil Goethových oslav. Příští ráno jsme se všichni, „jak bylo naší povinností“, sešli v goethovském shromáždění. Hartleben však nepřišel. Velmi jsem si ho však oblíbil a měl jsem o něj obavu. Proto jsem ho po skončení shromáždění vyhledal v jeho hotelovém pokoji. Ještě spal. Vzbudil jsem ho a řekl jsem mu, že hlavní schůze Goe‑thovy společnosti již skončila. Nechápal jsem, proč se chtěl Goethovy oslavy účastnit tímto způsobem. Odpověděl mi však tak, že jsem viděl, že je pro něj zcela samozřejmé jet do Výmaru na Goethovy oslavy a vyspávat v době, kdy se konají. A skutečně prospal většinu toho, kvůli čemu sem ostatní přijeli.
S Ottou Erichem Hartlebenem jsem se sblížil zcela zvláštním způsobem. Na jedné ze zmíněných večerních schůzek se jednou hovor stočil na Schopenhauera. O tomto filosofovi padlo již mnoho slov obdivu i odmítnutí. Hartleben dlouho mlčel. Pak do divoce rozbouřených projevů pronesl: „Člověk se u něho snadno rozčílí, ale on pro život přece nic neznamená.“ Při tom se na mě díval s tázavým, dětsky bezmocným pohledem; chtěl, abych něco řekl, protože slyšel, že se Schopenhauerem zabývám. Řekl jsem: „Schopenhauera musím pokládat za omezeného genia.“ V Hartlebenových očích zajiskřilo, zmocnil se ho neklid, dopil sklenici a objednal si novou; od tohoto okamžiku jsem byl jeho, jeho přátelství ke mně bylo zpečetěno. „Omezený genius!“ To se mu zamlouvalo. Právě tak dobře jsem tohoto výroku mohl užít u jakékoli jiné osobnosti, bylo by mu to úplně lhostejné. Zaujal ho především názor, že také genius může být omezený.
Tato goethovská shromáždění pro mě byla namáhavá. Většina lidí ve Výmaru totiž během jejich konání pobývala podle svých zájmů v jednom či v druhém kruhu; buď ve společnosti řečnících či stolujících filologů nebo v kruhu Oldenova či Hartlebenova směru. Já jsem byl nucen účastnit se obou těchto společností, protože mé zájmy mě vedly oběma směry. Bylo to možné proto, že jedni konali své schůzky ve dne a druzí v noci. Avšak nemohl jsem vést takový způsob života jako Otto Erich Hartleben. Nemohl jsem spát během denních shromáždění. Miloval jsem mnohostrannost života a byl jsem právě tak rád během dne mezi příslušníky archivu u Suphana, který Hartlebena nikdy nepoznal – protože se to pro něj neslušelo –, jako večer ve společnosti Hartlebenově a jeho přívrženců.
V době mého pobytu ve Výmaru jsem poznal světové názorové směry celé řady lidí. V tehdejším přímém styku se totiž tyto rozhovory rozvíjely s každým, s kým bylo možné hovořit o světových a životních otázkách. A právě ve Výmaru se objevovalo mnoho osobností, které takové rozhovory zajímaly.
Tuto dobu jsem prožíval ve věku, kdy se duše podle své náklonnosti intenzívně obrací k vnějšímu životu a snaží se s ním nalézt pevné spojení. Pro mě se tyto světové názory, které jsem prožíval, staly kusem vnějšího světa. A cítil jsem, jak málo jsem až dosud v podstatě žil s vnějším světem. Když jsem se právě neúčastnil živého společenského styku, vždy znovu jsem pozoroval, že až dosud jsem důvěrně znal jen duchovní svět, který jsem zřel v nitru. S tímto světem jsem se mohl lehce spojit. A mé myšlenky se tenkrát často ubíraly směrem, že jsem si říkal, jak těžká pro mě byla cesta k zevnímu světu prostřednictvím smyslů v době mého dětství a mládí. Vždy jsem měl problém s tím, abych si pamatoval vnější údaje, které jsou nutné například v oblasti vědy. Často, velmi často jsem se musel na přírodní objekt podívat, když jsem chtěl vědět, jak se to či ono v přírodní vědě nazývá a do které třídy je to vědecky zařazeno. Mohu říci, že smyslový svět pro mě byl čímsi stínovým, obrazným. Míjel mi před duší v obrazech, kdežto spojitost s duchovnem pro mě měla zcela charakter pravé skutečnosti.
To vše jsem nejvíce pociťoval začátkem devadesátých let ve Výmaru. Dokončoval jsem tehdy svou „Filosofii svobody“. Cítil jsem, že píši myšlenky, které jsem až do svého třicátého roku načerpal z duchovního světa. To, co jsem získával z vnějšího světa, mělo jen charakter podnětů.
Zvláště jsem to pociťoval tehdy, když jsem díky živému společenskému styku ve Výmaru hovořil s ostatními lidmi o otázkách, týkajících se světových názorů. Musel jsem přistoupit na jejich způsob myšlení a směr jejich cítění; avšak tito lidé se vůbec nezabývali tím, co jsem ve svém nitru prožil a prožíval já. Žil jsem zcela intenzívně tím, co viděli a mysleli druzí; ale nemohl jsem takto prožívaný svět nechat vplynout do své vnitřní duchovní skutečnosti. Musel jsem se svou vlastní bytostí vždy spočívat sám v sobě. Můj svět byl ve skutečnosti od vnějšího světa oddělen jakoby tenkou stěnou.
Svou vlastní duší jsem žil ve světě sousedícím s vnějším světem, ale když jsem chtěl s tímto zevním světem navázat kontakt, byl jsem nucen vždy překročit určitou hranici. Pěstoval jsem velmi živý společenský styk, ale v každém jednotlivém případě jsem do těchto vztahů musel vstupovat jakoby dveřmi ze svého světa. Připadalo mi, jako bych pokaždé, když jsem přistupoval k vnějšímu světu, přicházel na návštěvu. To mi však nepřekáželo v tom, abych neměl nejživější účast s každým, u koho jsem byl na návštěvě; dokonce jsem se při těchto návštěvách cítil úplně jako doma.
Tak tomu bylo s lidmi, a tak tomu bylo i se světovými názory. Rád jsem chodíval k Suphanovi, rád jsem chodil také k Hartlebenovi. Suphan však nikdy nepřišel k Hartlebenovi a ani Hartleben k Suphanovi. Žádný z nich neuměl proniknout do směru smýšlení a cítění toho druhého. U Suphana i u Hartlebena jsem byl hned jako doma. Ale ani Suphan, ani Hartleben ke mně vlastně ve skutečnosti nikdy nepřišli. I když ke mně přicházeli, zůstávali u sebe samých. V mém duchovním světě mě nikdo nenavštěvoval.
Setkával jsem se s nejrůznějšími světovými názory. S přírodovědeckým, idealistickým i s jejich mnohými odstíny. Cítil jsem v sobě nutnost se jimi zabývat, orientovat se v nich; můj duchovní svět však ničím neosvětlovaly. Nebyly pro mě skutečnostmi, do kterých bych se mohl vžít, nýbrž jen jevy, které se přede mnou ocitaly.
Takové tedy bylo založení mé duše, když mě život bezprostředně přivedl ke světovým názorům jako byl Haeckelův a Nietzschův. Pociťoval jsem jejich relativní oprávnění. Kvůli svému duševnímu založení jsem k nim však nemohl zaujmout takové stanovisko, že bych si řekl: to je správné, to je nesprávné. To, co v nich žije, bych pak musel pociťovat jako něco cizího. Ani jeden z těchto názorů jsem však nepociťoval cizeji než druhý, neboť domovem jsem se cítil jen v nazíraném duchovním světě, a „jako doma“ jsem se mohl cítit i v každém jiném názoru.
Při tomto líčení se může zdát, jakoby mi bylo v podstatě všechno lhostejné. Tak tomu však v žádném případě nebylo. Můj pocit byl zcela jiný. Ve všem odlišném jsem cítil svou plnou účast, protože jsem si jiné názory neodcizoval tím, že bych do úsudku a pocitu okamžitě vnášel něco vlastního.
Vedl jsem například nesčetné hovory s Otto Harnackem, duchaplným autorem knihy „Goethe v době svého vrcholu“. Harnack tenkrát často pobýval ve Výmaru, neboť pracoval na Goethových uměleckých studiích. Tento muž, který se později stal obětí otřesné životní tragedie, mi byl milý. Když jsem s ním mluvil, mohl jsem se s ním zcela ztotožnit. Přijímal jsem jeho myšlenky, vžíval jsem se do nich – naznačeným způsobem – jako bych ho navštěvoval a cítil jsem se v nich „jako doma“. Vůbec jsem však nepomýšlel na to, abych jej zval na návštěvu k sobě. Harnack mohl žít jen sám v sobě. Byl tak zapředen do svých myšlenek, že všechno, co nebylo jeho, pociťoval jako cizí. O mém světě by mohl slyšet jen tolik, že by se k němu stavěl jako ke Kantově „věci o sobě“, která je „mimo vědomí“. Já jsem však cítil duchovní povinnost považovat jeho svět za takový, ke kterému nemohu zaujmout Kantovo stanovisko, ale do kterého musím proniknout svým vědomím.
Nežil jsem tak bez duchovních nebezpečí a těžkostí. Kdo odmítá všechno, co neodpovídá jeho směru myšlení, ten nikdy nepocítí tíseň relativní oprávněnosti jednotlivých světových názorů. Může neomezeně pociťovat fascinující ráz toho, co v určitém směru převládá. Vždyť tento fascinující ráz intelektualismu žije přece v mnoha lidech. Jsou snadno hotovi s tím, co neodpovídá jejich myšlení. Komu je však vlastní nazírání, jaké musí vládnout v duchovním světě, ten právě vidí oprávněnost nejrůznějších „stanovisek“; v nitru své duše se musí neustále bránit tomu, aby nebyl příliš silně veden k jednomu nebo druhému stanovisku.
Ale „podstatu vnějšího světa“ pozorujeme již tehdy, jsme‑li schopni se mu v lásce oddat, avšak stále znovu se opět musíme vracet k vnitřnímu světu ducha. A při tom se učíme žít skutečně v duchu.
Různá intelektuální „stanoviska“ se navzájem potírají; duchovní nazírání v nich však vidí právě jen „stanoviska“. V každém z nich se svět vyjímá jinak. Je to podobné, jako když fotografujeme dům z různých stran. Obrazy jsou různé, ale dům je tentýž. Obejdeme‑li tento dům celý dokola, teprve potom z něj získáme celkový dojem. Jsme‑li skutečně zakotveni v duchovním světě, ponecháváme určitému stanovisku jeho „správnost“. Fotografický snímek z určitého „stanoviska“ vidíme jako oprávněný. Pak se tážeme po oprávněnosti a významu tohoto stanoviska.
Tak jsem musel přistupoval například k Nietzschemu, tak jsem musel přistupovat i k Haeckelovi. Cítil jsem, že Nietzsche fotografuje svět z jednoho stanoviska, ke kterému byla tato hluboce založená lidská bytost vedena ve druhé polovině devatenáctého století. Tehdy mohla žít jen z duchovního obsahu této doby. Nazírání ducha do jejího vědomí nechtělo proniknout, avšak v podvědomí ji vůle k duchu pudila s nesmírně mocnou silou. Tak v mé duši ožíval Nietzschův obraz; ukazoval mi osobnost, která sice ducha nezřela, ve které však duch neuvědoměle bojoval proti neduchovním názorům své doby.

XVII.

V této době byla v Německu založena odbočka „Společnosti pro etickou kulturu“, která pocházela z Ameriky. Zdá se samozřejmé, že v době materialismu by se mělo s úsilím, směřujícím k etickému prohloubení, jen souhlasit. Ale toto úsilí tehdy vycházelo ze základního názoru, který ve mně budil ty nejvážnější pochybnosti.
Představitelé tohoto hnutí říkali: Svým životem poznání a náboženským a sociálním cítěním jsme v přítomnosti postaveni mezi mnohé vzájemně si odporující světové a životní názory. Ve sféře těchto názorů je nemožné přimět lidi k tomu, aby si rozuměli. Je zlé, jestliže se mravní city, které k sobě lidé mají navzájem chovat, zatahují do okruhu těchto odporujících si názorů. Kam to má vést, když nábožensky nebo sociálně jinak cítící lidé, nebo lidé lišící se svým životem poznání, vyjadřují svou rozdílnost také tím, že jí podřizují i své mravní chování? Je proto nutné hledat zásady čistě lidské etiky nezávislé na jakémkoli světovém názoru, které může uznávat každý, ať už přemýšlí o různých oblastech bytí jakkoli.
Toto etické hnutí na mě učinilo hluboký dojem. Dotýkalo se mých nejdůležitějších názorů. Viděl jsem totiž onu hlubokou propast, kterou vytvořily novodobé způsoby myšlení mezi přírodním děním a mravně‑duchovním obsahem světa.
Lidstvo dospělo k takovému názoru na přírodu, který popisuje dění světa bez mravně‑duchovního obsahu. Hypoteticky se uvažuje o čistě materiálním prapůvodním stavu světa. Hledají se zákony, podle kterých se z tohoto prapůvodního stavu mohlo pozvolna vytvořit všechno živé, oduševnělé a produchovnělé v dnešní podobě. Kdyby bylo lidstvo v tomto způsobu myšlení důsledné – řekl jsem si tenkrát –, pak si tedy ani duchovně‑mravní síly nemůže představovat jinak, než jako výsledek přírodního dění. Pak dospívá k přírodním skutečnostem, které jsou k duchovně‑mravním skutečnostem lhostejné, které mravnost ve svém vývoji vytvářejí jen jako vedlejší výsledek a nakonec ji také ve své mravní lhostejnosti opět pochovají.
Samozřejmě, že jsem přihlížel k tomu, že opatrní myslitelé tyto závěry nevyvodili, nýbrž že prostě přijímali to, co jim podle jejich zdání říkaly přírodní skutečnosti, a přitom si mysleli, že duchovně‑mravní podstatou světa není třeba se dále zabývat. Ale to mi vůbec nepřipadalo důležité. Nešlo mi o to, že se říkalo: ve smyslu přírodního dění se musí myslet způsobem lhostejným k mravním požadavkům a to, co je takto myšleno, jsou právě jen hypotézy; o mravnosti si může každý utvořit své představy. Já jsem si říkal, že přemýšlí‑li někdo o přírodě, byť v tom nejmenším, tak, jak bylo tenkrát obvyklé, ten nemůže duchovně‑mravní podstatě připisovat žádnou samostatnou, nosnou sílu, obsahující skutečnost. Zůstane‑li fyzika, chemie a biologie taková, jaká je, jevící se všem jako něco nedotknutelného, potom tyto podstaty, které považujeme za skutečnost, pohltí všechnu skutečnost; a duchovně‑mravní síly by mohly být jen pěnou, tvořící se na hladině této skutečnosti.
Já jsem nahlížel do jiné skutečnosti. Do takové, která je právě tak mravně‑duchovní, jako je současně přírodní. Jestliže někdo nechce proniknout až k této skutečnosti, připadalo mi to jako slabost v úsilí o poznání. Ve smyslu svého duchovního nazírání jsem si musel říci: Nad přírodním děním a duchovně‑mravními silami je pravdivá skutečnost, která se projevuje morálně, která však má v mravním konání zároveň sílu přeměnit se v dění, které se uplatňuje jako dění přírodní. Toto přírodní dění se mi ve vztahu k duchovně‑mravním silám zdálo být lhostejné jen proto, že z původního spojení s nimi vypadlo jako lidská mrtvola ze svého spojení s oduševnělým životem člověka.
To pro mě bylo jistotou, neboť jsem o tom pouze nepřemýšlel, nýbrž jsem to viděl jako pravdu v duchovních skutečnostech a bytostech světa. Zdálo se mi, že tito „etici“ jsou lidé, kteří takový pohled považovali za lhostejný a více či méně nevědomě hájili mínění, že je zbytečné usilovat o světový názor; stačí zachránit etické zásady, u kterých není třeba pátrat po tom, jak jsou zakořeněny ve světové skutečnosti. Připadalo mi, že z tohoto dobového jevu mluví čiré zoufalství nad veškerým úsilím o světový názor. Člověk, který tvrdil: přestaňme se všemi světovými názory, abychom mohli mezi lidmi zase šířit mravnost, se mi zdál nevědomě frivolní. Na mnohých procházkách výmarskými sady s Hansem a Gretou Oldenovými jsem se k této frivolnosti radikálně vyslovil. Říkal jsem, že kdo svým nazíráním pronikne tak daleko, jak je pro člověka možné, ten nalezne světové dění naplněné právě tak mravní realitou, jako realitou přírodních sil. V nedávno založeném časopisu „Budoucnost“ jsem napsal ostrý článek proti tomu, co jsem označil jako etiku, vytrženou z veškeré světové skutečnosti, a poukázal jsem na to, že tato etika nemůže mít žádnou sílu. Tento článek se setkal s velmi nevlídným přijetím. Jak tomu také mohlo být jinak, když si přece tito „etici“ připadali jako zachránci kultury.
Tato věc pro mě byla nesmírně závažná. Chtěl jsem v tomto důležitém bodě bojovat za prosazení světového názoru, který v sobě obsahuje pevně spojenou etiku s celou ostatní realitou. Byl jsem tak nucen bojovat proti etice bez světového názoru.
Odjel jsem z Výmaru do Berlína, abych zde hledal možnost obhájit své názory v časopisech.
Navštívil jsem Hermana Grimma, jehož jsem velice ctil. Přijal mě s velkou laskavostí. Ale připadalo mu velmi podivné, že já, plný horlivosti pro svou věc, toto rozhorlení vnáším do jeho domu. Když jsem mu říkal své názory na „etiky“, naslouchal mi poněkud nezúčastněně. Myslel jsem si, že bych ho mohl pro tuto, jak se mi jevila, tak závažnou věc zaujmout. Ani v nejmenším se mi to však nepodařilo. Protože však slyšel, že „chci něco podniknout“, přece jen mi řekl: „Navštivte tedy tyto lidi, většinu jich více méně znám; jsou to všichni velice milí lidé.“ Byl jsem jako politý studenou vodou. Muž, kterého jsem si tolik vážil, nepochopil vůbec nic z toho, co jsem chtěl. Mínil, že o této věci budu „uvažovat zcela rozumně“, když se návštěvou u „etiků“ přesvědčím, že jsou všichni docela sympatičtí lidé.
Ani u ostatních jsem však nenašel více zájmu než u Hermana Grimma. A tak jsem tenkrát pochodil vždy. Se vším, co souviselo s mými názory o duchovnu, jsem se musel vypořádat sám se sebou. Žil jsem v duchovním světě, avšak nikdo z okruhu mých známých mě tam nenásledoval. Můj kontakt s ostatními spočíval v exkurzích do světů jiných lidí. Ale já jsem tyto exkurze miloval. Má úcta k Hermanu Grimmovi tím ani v nejmenším neutrpěla. Měl jsem však možnost osvojit si dobrou školu v umění, jak s láskou chápat to, co se ani v nejmenším nesnažilo porozumět tomu, co jsem ve své duši choval já sám.
Taková tedy byla má „osamocenost“ ve Výmaru, ve kterém jsem žil tak bohatým společenským stykem. Avšak vinu za tuto osamocenost jsem nepřipisoval lidem. Vždyť u mnohých jsem viděl bezděčnou touhu po světovém názoru, který by pronikal až ke kořenům bytí. Cítil jsem, jak jejich duše tížil způsob myšlení, který s jistotou lpěl jen na tom, co mu bylo nejbližší. „Příroda je celým světem“, to byl základ tohoto způsobu myšlení. Věřilo se, že musí být správný; a v duši bylo potlačováno vše, z čeho bylo možné vyciťovat, že správný být nemůže. V tomto světle se mi jevilo mnohé, co mě tenkrát duchovně obklopovalo. Bylo to v době, kdy získávala svou poslední podobu má „Filosofie svobody“, jejíž podstatný obsah jsem v sobě již dlouho nosil.
Hned po té, co „Filosofie svobody“ vyšla, jsem ji poslal Eduardu von Hartmannovi. Pročetl ji s velkou pozorností, neboť mi brzy knihu vrátil i s obšírnými poznámkami na okraji od začátku až do konce. K tomu mi mezi mnohým jiným napsal, že kniha by měla mít název „Fenomenalismus v teorii poznání a etický individualismus“. Vůbec nepochopil ani zdroj mých idejí, ani mé cíle. Přemýšlel o smyslovém světě kantovským způsobem, i když jej poněkud pozměnil. Tento svět pokládal za to, co prostřednictvím smyslů velmi podstatně působí na duši. Tento podstatný ráz, podle jeho mínění, nemá mít nikdy možnost vstoupit do zorného pole, které je duše svým vědomím schopna obsáhnout. Má zůstat mimo hranice vědomí. Hypotetické představy o tom se prý mohou tvořit jen logickými závěry. Smyslový svět tedy není něčím, co objektivně trvá v sobě samém, nýbrž jen subjektivním jevem, který má v duši své trvání jen tehdy, dokud duše takový jev obsáhne svým vědomím.
Snažil jsem se ve své knize vyložit, že za smyslovým světem není něco neznámého, ale že je v něm svět duchovní. A ohledně světa lidských idejí jsem se snažil ukázat, že má svůj trvalý základ v duchovním světě. Lidskému vědomí je tedy podstata smyslového světa skryta jen tak dlouho, dokud duše vnímá pouze prostřednictvím smyslů. Pokud se spolu se smyslovým vnímáním prožívají také ideje, pak vědomí prožívá svět smyslů v jeho objektivní podstatě. Poznání není zobrazování si této podstaty, nýbrž právě vžívání se duše do ní. Přechod od ještě nepodstatného světa smyslů k jeho podstatě se uskutečňuje uvnitř vědomí. Smyslový svět je tedy jevem (fenoménem) jen tak dlouho, dokud se s ním ještě vědomí nevypořádalo.
V pravdě je tedy smyslový svět světem duchovním. A spolu s tímto poznaným duchovním světem žije duše tehdy, když ho obsáhne do svého vědomí. Cílem procesu poznání je vědomé prožívání duchovního světa; jeho nazíráním se vše přeměňuje v ducha.
Jako protiklad fenomenalismu jsem postavil svět duchovní skutečnosti. Eduard von Hartmann byl toho mínění, že chci zůstat stát v oblasti fenoménů a zříci se toho, abych z nich usuzoval na nějakou objektivní skutečnost. Připadalo mu, že způsobem svého myšlení odsuzuji lidské poznání k tomu, aby vůbec nedospělo k nějaké skutečnosti, ale aby se muselo pohybovat ve zdánlivém světě, který má svůj základ jen v představách duše (jako fenomén).
Tak byl proti mému hledání ducha pomocí rozšířeného vědomí postaven názor, že „duch“ přece především žije jen v lidské představě a mimo ni se může jen myslet. To byl v podstatě způsob chápání doby, ve které jsem přicházel se svou „Filosofií svobody“. Prožívání duchovnosti se pro toto pojetí omezilo na prožívání lidských představ. A od těch nebylo možné najít cestu ke skutečnému (objektivnímu) světu ducha.
Chtěl jsem ukázat, jak v subjektivním prožívání člověka září objektivní duchovnost a stává se pravým obsahem vědomí; Eduard von Hartmann mi namítal, že kdo něco takového znázorňuje, zůstává vězet ve smyslovém zdání a vůbec nemluví o objektivní skutečnosti.
Pak bylo samozřejmé i to, že Eduard von Hartmann nutně shledával povážlivý i můj „etický individualismus“.
Neboť v čem spočíval v mé „Filosofii svobody“? Ve středu duševního života člověka jsem viděl úplné společné bytí duše s duchovním světem. Pokusil jsem se tuto věc podat tak, aby se určitá domnělá obtíž, která mnohé ruší, rozplynula v nic. Převládá totiž myšlení, že má‑li se něco poznat, musí se duše – nebo „já“ – od toho poznávaného rozlišit; nesmí s ním tedy splynout. Přesto je však toto odlišení možné i tehdy, pohybuje‑li se duše jakoby kyvadlově sem a tam mezi stavem, ve kterém se sjednocuje s duchovní podstatou a mezi rozpomenutím se na sebe samu. Při ponoření do objektivního ducha se stává „nevědomou“, ale při uvědomování si sebe sama vnáší do vědomí úplnou podstatu.
Je‑li nyní možné, aby se osobní individualita člověka vnořila do duchovní skutečnosti světa, pak je možné v této skutečnosti prožívat také svět mravních podnětů. Mravnost pak získává obsah, který se z duchovního světa projevuje uvnitř lidské individuality; vědomí rozšířené do duchovna pak proniká až k nazírání těchto projevů. Podnětem k mravnímu jednání člověka je pak zjevení duchovního světa a jeho prožívání lidskou duší. A toto prožívání se děje v osobní individualitě člověka. Vnímá‑li člověk, že je při svém mravním jednání ve vzájemném vztahu s duchovním světem, pak prožívá svou svobodu. Neboť duchovní svět nepůsobí v duši nějakou nutností, nýbrž tak, že člověk musí svobodně rozvíjet aktivitu, která ho vede k přijetí duchovnosti.
Jedním z cílů mé „Filosofie svobody“ je ukázat, že smyslový svět je ve skutečnosti duchovní podstaty, a že člověk jako duševní bytost, pravdivě poznávající svět smyslů, žije a působí v duchovnosti. A druhý cíl je obsažen v charakterizování mravního světa jako toho, který v tomto světě ducha, prožívaném duší, dává zazářit svému bytí, a tím člověku umožňuje svobodně se přiblížit k sobě samému. Mravní bytost člověka je tu hledána v jeho zcela individuálním srůstání s etickými podněty duchovního světa. Měl jsem pocit, že první i druhý díl této „Filosofie svobody“ jsou navzájem spjaty jako duchovní organismus, jako pravá jednota. Eduard von Hartmann nutně shledal, že jsou k sobě úmyslně spojeny jako fenomenalismus teorie poznání a etický individualismus.
Výsledná podoba idejí této knihy je podmíněna mým tehdejším stavem duše. V mém prožívání duchovního světa se mi příroda v přímém nazírání jevila jako duch; chtěl jsem tedy vytvořit přírodní vědu, přiměřenou duchu. V nazíraném sebepoznání lidské duše v ní pak vystoupil mravní svět jako její zcela individuální zážitek.
Zdrojem pro utváření idejí mé knihy bylo duchovní prožívání. Jeho výsledkem je především znázornění anthroposofie, orientované na přírodu a na postavení člověka v ní s jeho individuální, jemu vlastní mravní bytostí.
S „Filosofií svobody“ se od mé vlastní bytosti oddělilo a vstoupilo do vnějšího světa to, co ode mě bylo požadováno v mém prvním životním období jako tvoření idejí z osudového prožívání přírodovědeckých záhad bytí. Má další cesta nyní mohla spočívat jen v zápase o tvoření idejí pro samotný duchovní svět.
Poznatky, přijímané člověkem při smyslovém pozorování zvenku, jsem znázornil jako vnitřní anthroposofický duchovní zážitek lidské duše. Jestliže jsem tenkrát ještě nepoužil výraz „anthroposofie“, bylo to proto, že moje duše vždy především usilovala o nazírání, nikoli o terminologii. Teprve později jsem měl tvořit ideje, které by mohly znázornit prožívání samotného duchovního světa lidskou duší.
Vnitřní zápas o tvorbu těchto idejí naplňuje část mého života mezi třicátým a čtyřicátým rokem. Tehdy jsem byl osudově nejvíce postaven do vnější činnosti, která však mému vnitřnímu životu neodpovídala natolik, aby se mohla stát jeho výrazem.

XVIII.

V této době jsem se začal zabývat oblastí duchovního prožívání, ve které se pohyboval Nietzsche. 
S Nietzschovými spisy jsem se poprvé seznámil v roce 1889. Předtím jsem od něho nečetl ani řádku. Na obsah mých idejí, vyjádřených ve „Filosofii svobody“, neměly jeho myšlenky žádný vliv. To, co napsal, jsem četl zaujat stylem, který mu byl dán díky jeho vztahu k životu. Jeho duši jsem pociťoval jako bytost, která byla díky vrozené i osvojené pozornosti nucena naslouchat všemu, co s sebou přinášel duchovní život její doby, která však neustále cítila: Co je mi po tomto duchovním životě; musí být přece nějaký jiný svět, ve kterém mohu žít; v tomto současném je v mém životě tolik rušivého. Toto cítění z něj učinilo duchovně zapáleného kritika své doby; avšak tento kritik onemocněl vlastní kritikou. A tak musel trpět touto nemocí a o svém zdraví mohl jen snít. Zprvu hledal možnosti, jak svůj sen o zdraví učinit obsahem svého života. Spolu s Richardem Wagnerem, Schopenhauerem a s moderním „pozitivismem“ se snažil snít tak, jakoby chtěl sen ve své duši učinit skutečností. Jednoho dne však odhalil, že pouze snil. Tu začal veškerou silou svého ducha usilovat o skutečnosti, které „někde“ přece musely být. Nenašel k nim však „cesty“, ale touhy. A touhy v něm se staly skutečnostmi. Snil dále; ale mohutná síla jeho duše tvořila ze snů vnitřní skutečnosti jeho nitra, a ty, zbaveny tíže, jež odedávna lpěla na lidských idejích, se volně vznášely v duševní náladě, která sice byla naplněna duchovní radostí, ale protikladně dotčena „duchem doby“.
Takto jsem pociťoval Nietzscheho. Jeho myšlenky mě uchvacovaly svou volností, svou beztížností. Shledával jsem, že díky této volnosti v něm dozrávaly mnohé myšlenky, podobající se mým, i když já jsem k nim dospěl cestami, zcela odlišnými od jeho.
Tak jsem v roce 1895 v předmluvě ke svému spisu „Nietzsche, bojovník proti své době“ napsal: „Již v mém malém spisu, který vyšel v roce 1886 pod názvem ‚Teorie poznání Goethova světového názoru‘ je vyjádřeno stejné smýšlení, jako v některých Nietzschových dílech.“ Zvláště mě přitahovalo to, že Nietzscheho mohl člověk číst, aniž by u něj narazil na něco, co by z něj chtělo učinit jeho „přívržence“. Jeho duchovní světlo bylo možné pociťovat s oddanou radostí; v tomto pocitu se člověk cítil úplně svobodný, neboť cítil, že se jeho slova začínají smát, jestliže by si někdo myslel, že je nutné s nimi souhlasit, jak to předpokládal například Haeckel nebo Spencer.
A proto jsem svůj vztah k Nietzschovi mohl vyjádřit ve zmíněné knize slovy, kterými on sám formuloval svůj vztah k Schopenhauerovi: „Patřím ke čtenářům Nietzscheho, kteří po přečtení jeho první strany s určitostí vědí, že budou číst všechny další strany a budou naslouchat každému slovu, které vůbec pronesl. Má důvěra k němu tu byla ihned... Rozuměl jsem mu, jako by psal pro mne, mám‑li se vyjádřit srozumitelně, i když neskromně a pošetile.“
Krátce před tím, než jsem začal psát tuto knihu, objevila se jednoho dne v Goethově a Schillerově archivu Nietzschova sestra Elisabeth Förster‑Nietzschová. Právě podnikala první kroky k založení Nietzschova archivu a chtěla vědět, jak je zařízen Goethův a Schillerův archiv. Brzy nato se ve Výmaru objevil také vydavatel Nietzschových spisů Fritz Koegel, se kterým jsem se seznámil.
Později jsem se s paní Elisabeth Förster‑Nietzschovou dostal do těžkých konfliktů. Ale tenkrát ve mně její čilý, laskavý duch probouzel nejhlubší sympatii. Těmito konflikty jsem nevýslovně trpěl; došlo k nim následkem spletité situace a musel jsem se proti obviněním hájit. Vím, že to všechno bylo nutné, ale radostný čas, který jsem prožil v Nietzschově archivu v Naumburgu a ve Výmaru, dostává v mých vzpomínkách nádech trpkosti. Přesto jsem paní Förster‑Nietzschové vděčný za to, že mě při mé první z mnoha návštěv u ní zavedla do pokoje Friedricha Nietzscheho. Ležel tu na pohovce a jeho čelo bylo podivuhodně krásné, bylo to čelo umělce i myslitele zároveň; jeho mysl však již byla zatemněna. Bylo časné odpoledne. Jeho oči, které vyhasínaly, působily dosud produševněle, vnímaly však jen obraz svého okolí, který již neměl přístup k duši. Nietzsche již nevěděl, že před ním stojím. A přesto bylo možné tuto produchovněnou tvář považovat za výraz duše, která celé dopoledne tvořila myšlenky a nyní si chtěla na chvíli odpočinout. Vnitřní otřes, který se zmocnil mé duše, se pomalu proměňoval v porozumění tomuto geniovi, jehož pohled ke mně směřoval, avšak se mnou se nesetkal. Pasivita tohoto dlouhého pohledu vzbudila porozumění pohledu vlastního, který mohl nechat působit duševní sílu očí, aniž se pohledy setkaly.
Ve své duši jsem cítil, jakoby se Nietzschova duše vznášela nad jeho hlavou, neomezena již ve svém duchovním světle. Byla již svobodně oddána duchovním světům, po kterých toužila, které však v době, než upadla v temnotu, nenalezla. Dosud však byla poutána k tělu, které o ní vědělo jen tak dlouho, dokud ještě toužila po tomto světě. Nietzschova duše zde dosud byla; ale mohla už jen zvenčí udržovat tělo, které jí překáželo rozvinout se v plném světle, dokud ještě dlela v jeho nitru.
Dříve jsem četl toho Nietzscheho, který psal; nyní jsem viděl toho Nietzscheho, který z dalekých, odlehlých duchovních oblastí nesl ve svém těle ideje ještě se třpytící krásou i přes to, že cestou pozbyly svou původní zář. Jeho duše si z dřívějších pozemských životů přinášela bohatství světelného zlata, avšak v tomto životě nemohla plně zazářit. Obdivoval jsem, co Nietzsche napsal; teď jsem však za svým obdivem spatřil jasně zářící obraz.
Ve svých myšlenkách jsem mohl jen velmi nedokonale vyjádřit to, co jsem tenkrát spatřil; a tento nedokonalý projev tvoří obsah mé knihy „Nietzsche, bojovník proti své době“. I přes tuto nedokonalost však v sobě tato kniha skrývá pravou skutečnost, ke které mě inspiroval Nietzschův obraz. 
Paní Förster‑Nietzschová mě pak požádala, abych uspořádal Nietzschovu knihovnu. Strávil jsem tím několik týdnů v Nietzschově archivu v Naumburgu. Při té příležitosti jsem se spřátelil s Fritzem Koegelem. Byl to krásný úkol, díky kterému jsem mohl pročítat knihy, které četl Nietzsche. V dojmech z těchto knih ožíval jeho duch. Byl mezi nimi i jeden výtisk Emersonovy knihy, bohatě popsaný poznámkami na okraji, nesoucí všechny stopy velmi pečlivého zpracování. Byly tu Guyauovy spisy se stejnými poznámkami i knihy s vášnivě kritizujícími poznámkami, psané jeho rukou. Toto velké množství poznámek viditelně prozrazovalo růst zárodků jeho idejí.
Když jsem četl jeho poznámky ve stěžejním filosofickém díle Eugena Dühringa, zasvitla v nich pronikavá idea Nietzschova posledního tvůrčího období. Dühring zde konstruuje myšlenku, že vesmír je možné si v určitém okamžiku představit jako kombinaci elementárních částic. Světové dění by pak bylo jen souhrnem všech možných takových kombinací. Až by byly vyčerpány, musela by se vrátit opět první kombinace a celá tato řada by se opět opakovala. Pokud by skutečnost měla tento smysl, pak se to nutně muselo už nesčíslněkrát stát a mnohokrát by se to tak muselo stát i v budoucnosti. Pak bychom dospěli k ideji věčného opakování stejných stavů vesmíru. Dühring tuto myšlenku odmítá jako nemožnou. Nietzsche tyto ideje čte a získává z nich určitý dojem; ten pak dále pracuje ve skrytých hlubinách jeho duše a formuje se v něm jako „opakování stejného“, které spolu s ideou „nadčlověka“ převládají v jeho posledním tvůrčím období.
Byl jsem hluboce pohnut, ba otřesen dojmem, který jsem získal sledováním Nietzschovy četby. Viděl jsem totiž, jaký rozpor byl mezi duchem Nietzschovým a duchem jeho současníků. Dühring, extrémní pozitivista, odmítající vše, co nevyplývá ze zcela střízlivě orientovaného, matematicky postupujícího schématu, shledává myšlenku „věčného opakování stejného“ jako něco absurdního a konstruuje ji pouze proto, aby prokázal její nemožnost. Nietzsche ji musí přijmout jako své rozřešení světových záhad, jako intuici, přicházející z hlubin jeho vlastní duše.
Tak stojí Nietzsche v úplném protikladu k mnohým myšlenkovým i citovým obsahům své doby, bouřlivě na něj dorážejícími. Sám těmito útoky hluboce trpí a v tomto utrpení, v nevýslovných duševních bolestech, zraje obsah jeho vlastní duše. To byla tragika jeho celého tvoření.
Tato tragika dosáhla svého vrcholu, když si zapisoval myšlenkové náčrty ke svým posledním dílům „Vůle k moci“, a „Přehodnocení všech hodnot“. Nietzsche měl sklon k tomu, že všechno své myšlení a pociťování vynášel čistě duchovním způsobem z hlubin své duše. Bylo mu blízké vytvářet obraz světa z duchovního dění, které jeho duše spoluprožívala. Ze všech stran ho však obklopoval pozitivistický světový obraz přírodovědeckého věku, ve kterém žil. Tvořil ho pouhý materiální svět, zbavený duchovnosti. Poslední zbytky duchovního myšlení, které v tomto světě ještě přetrvávaly, pocházely ze starých způsobů myšlení, které se k němu už nehodily. To všechno chtěl Nietzschův neomezený smysl pro pravdu vymýtit. Tak dospěl k úplně extrémnímu pozitivismu. Duchovní svět, skrytý za hmotným světem, se pro něj stal lží. Ve smyslu pravého tvoření však mohl tvořit jen z vlastní duše teprve tehdy, když před sebou v idejích stavěl obsah duchovního světa. Tento obsah však odmítal. Přírodovědecký obsah světa jeho duši zaujal tak silně, že jej chtěl vytvořit jakoby duchovními cestami. V „Zarathustrovi“ se jeho duše lyricky povznáší v dionýsovském duševním vzletu. Duchovnost zde působí podivuhodným způsobem, avšak v duchovních zázracích sní o obsahu materiální skutečnosti. Duch se ve svém vývoji rozpadá na prach, neboť nemůže nalézt sám sebe, nýbrž jako svou zdánlivou bytost může prožít jen vysněný odlesk materiálnosti.
Tenkrát ve Výmaru jsem se ve své duši častokrát zabýval Nietzschovými duchovními názory. V mém vlastním prožívání ducha měl tento duchovní způsob své místo. Ve své duši jsem prožíval jak Nietzschovo usilování, tak jeho tragiku; co mi bylo do Nietzschových pozitivistických myšlenkových výsledků!
Ostatní mě pokládali za „Nietzschova přívržence“, protože jsem bez výhrad mohl obdivovat i to, co bylo opakem mého vlastního duchovního zaměření. Přitahovalo mě, jak se v Nietzschovi zjevoval duch; myslím, že právě tím jsem se mu přiblížil, neboť svými myšlenkovými obsahy nebyl nikomu blízký. S lidmi a dobami se sbližoval jedině ve společném prožívání duchovních cest.
Po jistý čas jsem se více stýkal s vydavatelem Nietzschových děl, Fritzem Koegelem. Probírali jsme spolu mnohé, co se týkalo vydávání Nietzschových spisů. Oficiální postavení v Nietzschově archivu nebo při vydávání Nietzschových spisů jsem nikdy neměl. Když mi paní Förster‑Nietzschová takové postavení chtěla nabídnout, vedlo to právě ke konfliktům s Fritzem Koegelem, které mi nadále znemožnily jakékoli společenství s Nietzschovým archivem.
Můj vztah k Nietzschově archivu byl v době mého výmarského působení obdobím intenzívních podnětů, které mi však nakonec přinesly také hluboké utrpení, když byl tento vztah násilně ukončen.
Z mého obsáhlého zabývání se Nietzschem jsem získal názor na tuto osobnost, jejímž osudem bylo tragicky spoluprožívat přírodovědecký věk druhé poloviny devatenáctého století a ze styku s ním se zhroutit. Nietzsche v této době hledal, avšak nemohl v ní nic najít. Toto jeho prožívání mě jen utvrdilo v názoru, že veškeré hledání ve výsledcích přírodní vědy nemůže najít to podstatné v nich, nýbrž jen jejich prostřednictvím v duchu.
Tak se před mým duševním zrakem vlivem Nietzschova tvoření objevil problém přírodní vědy v obnovené podobě. V mém výhledu se nacházel Goethe i Nietzsche. Goethův energický smysl pro skutečnost směřoval k bytostem a dějům přírody. Chtěl zůstat v přírodě. Držel se čistého nazírání na rostlinné, zvířecí a lidské tvary. A zatím co se jimi ve své duši zaobíral, nacházel všude vládnoucího ducha, který působil ve hmotě. Avšak k nazírání ducha, který žije a působí v sobě samém, již nepostoupil. Vytvořil přírodní poznání, které „odpovídá duchu“, avšak zastavil se před samotným poznáním ducha, aby neztratil skutečnost.
Nietzsche vycházel z nazírání na ducha v mýtické podobě. Apollo a Dionýsos byli duchovními postavami, které prožíval. Duchovní dějiny lidstva se mu jevily jako vzájemné působení i jako boj mezi Apollónem a Dionýsem. Ale dostal se jen k mýtickým představám těchto duchovních postav. Nepronikl k nazírání jejich skutečné duchovní podstaty. Z duchovního mýtu pronikal k přírodě. Apollo měl v Nietzschově duši představovat materiální síly podle vzoru přírodní vědy; Dionýsos měl působit jako přírodní síly. Ale pak Apollónova krása pohasla a Dionýsovy světové emoce byly ochromeny přírodní zákonitostí.
Goethe nalezl ducha v přírodní skutečnosti; Nietzsche duchovní mýtus ztratil ve snu o přírodě, ve kterém žil.
Mezi těmito dvěma protiklady jsem se nacházel. Duševní zážitky, které jsem vyjádřil ve svém spisu „Nietzsche, bojovník proti své době“, zprvu neměly žádné pokračování; naopak, na konci mého pobytu ve Výmaru mou pozornost opět cele ovládl Goethe. Chtěl jsem vylíčit cestu, po níž se ubíraly světové názory lidstva až ke Goethovi, abych pak znázornil, jak z tohoto vývoje vyplynul způsob Goethova nazírání. Pokusil jsem se o to v knize „Goethův světový názor“, která vyšla v roce 1897.
V této knize jsem chtěl názorně ukázat, jak Goethe pouhým poznáváním přírody všude, kamkoli pohlédne, spatřuje záblesk ducha. Zcela nedotčen jsem však ponechal způsob, jakým se Goethe stavěl k samotnému duchu. I tady jsem chtěl charakterizovat tu část Goethova světového názoru, která žije v přírodním nazírání, „odpovídajícím duchu“.
Nietzschovy ideje o „věčném opakování“ a „nadčlověku“ na mě dlouho působily. Zrcadlilo se v nich totiž to, co ohledně vývoje lidstva a bytosti člověka musela prožít osobnost, které ostře ražené přírodovědecké myšlení konce devatenáctého století zabránilo v tom, aby uchopila duchovní svět. Nietzsche spatřoval vývoj lidstva tak, že to, co se děje v určitém okamžiku, se ve stejné podobě stalo již mnohokrát a v budoucnu se ještě mnohokrát stane. Atomistická podoba vesmíru působí tak, že nám přítomný okamžik připadá jako určitá kombinace nejmenších podstat; k této kombinaci se musí připojit jiná a k této opět jiná; a když jsou všechny možné kombinace vyčerpány, musí se zase objevit ta, která byla na počátku. – Lidský život se všemi svými jednotlivostmi tu byl nesčíslněkrát a se všemi stejnými jednotlivostmi se zase nesčíslněkrát vrátí.
V Nietzschově podvědomí probleskovaly „opakující se pozemské životy“. Ty vedou lidský život vývojem lidstva k životním etapám, ve kterých vládnoucí osud nechává člověka kráčet po duchovních cestách nikoli proto, aby opakoval stejné prožívání, ale aby procházel mnohotvárným světovým děním. Nietzsche však byl sevřen pouty přírodního nazírání. Jeho duše vykouzlila jen to, k čemu mohl svým nazíráním opakovaných pozemských životů dojít. A tím žil. Svůj život pociťoval jako tragický, naplněný nejbolestnějšími zkušenostmi, zdeptaný utrpením. – A prožívat tento život ještě nesčíslněkrát – to nalézal ve své duši místo naděje na osvobozující zkušenosti, které tato tragika přináší v dalším vývoji příštích životů.
A Nietzsche pociťoval, že v člověku, prožívajícím jeden pozemský život, se objevuje jiný – „nadčlověk“, který ze sebe v tělesném pozemském bytí může utvářet jen zlomky svého celkového života. Avšak idea přírodního vývoje nepřipustila, aby tohoto „nadčlověka“ viděl jako duchovní bytost, vládnoucí ve smyslové hmotě, nýbrž jako cosi, co se utváří pouhým přírodním vývojem. Jako se ze zvířete vyvinul člověk, tak se z člověka vyvine „nadčlověk“. Přírodní nazírání Nietzschemu odňalo možnost vidět „duchovního člověka“ v „člověku přírodním“ a oslepilo jej vyšším přírodním člověkem.
To, co Nietzsche v tomto směru prožil, v mé duši nejživěji vystoupilo v létě roku 1896. Tehdy mi dal Fritz Koegel prohlédnout svou sestavu Nietzschových aforismů, vztahujících se k „věčnému opakování“. Své myšlenky o vzniku Nietzschových idejí jsem sepsal roku 1900 do jednoho článku v „Literárním magazínu“. – V jednotlivých větách tohoto článku je zachyceno to, co jsem roku 1896 prožil při studiu Nietzscheho a přírodní vědy. Tyto své tehdejší myšlenky, zbavené polemiky, které ji tenkrát provázely, bych zde chtěl zopakovat.
„Není pochyb, že Nietzsche tyto jednotlivé aforismy napsal ve volném pořadí... Přesvědčení, které jsem tenkrát vyslovil, mám ještě dnes: Nietzsche pojal uvedenou ideu vlivem četby knihy ‚Kurz filosofie jako přísně vědecký světový názor a utváření života‘ od Eugena Dühringa (Lipsko 1875). Na 84. straně tohoto díla je totiž tato myšlenka zcela jasně vyslovena; avšak tak, jak ostře proti ní vystupuje autor knihy, Nietzsche ji naopak hájí. Tato kniha se nachází v Nietzschově knihovně. Nietzsche ji horlivě četl, jak dokazují četné poznámky tužkou na okraji... Dühring říká: ‚Hlubší logický základ všeho vědomého života proto v nejpřísnějším smyslu slova požaduje nevyčerpatelnost útvarů. Je tato nekonečnost, jejímž působením vznikají stále nové formy, sama o sobě možná? Pouhý počet materiálních částic a silových prvků by sám o sobě nekonečné hromadění kombinací vyloučil, kdyby stálé médium prostoru a času nezaručovalo neomezenost variací. Z toho, co lze početně zjistit, může následovat také jen vyčerpatelný počet kombinací. Avšak z toho, co se na základě své podstaty bez rozporu ani nesmí pojmout jako početně zjistitelné, z toho musí také vzniknout neomezená rozmanitost situací a vztahů. Tuto neomezenost, které se dovoláváme pro osud forem kosmického dění, můžeme srovnat s každou přeměnou, dokonce i se vstupem nějakého intervalu blížícího se k trvání, nebo jsou‑li si dva stavy úplně navzájem rovny (mnou podtrženo), ale nikoli s koncem veškeré změny. Kdo by chtěl kultivovat představu bytí, odpovídající počátečnímu stavu, tomu budiž připomenuto, že časový vývoj má jen jeden jediný reálný směr a že příčinnost je tomuto směru rovněž přiměřená. Rozdíly se snadněji zahlazují, než zachycují, a je tedy třeba méně námahy, chceme‑li se přenést přes tuto propast a představit si konec podle analogie začátku. Chraňme se však před takovými povrchními předčasnými úsudky; neboť jednou daná existence vesmíru není lhostejnou epizodou mezi dvěma stavy noci, nýbrž jediným pevným a jasným základem, z něhož tvoříme své zpětné závěry do minulosti a do budoucna směřující úsudky...‘ Dühring také shledává, že ustavičné opakování stavů není pro život žádným vznětem. Říká: ‚Rozumí se již samo sebou, že s věčným opakováním stejných forem se zásady životních vznětů nesnášejí...‘“
Nietzsche je přírodním nazíráním vehnán do důsledku, který v Dühringovi budí obavy. Ty jsou způsobeny matematickou 
úvahou a děsivým obrazem, který tento důsledek vzhledem k životu představuje.
V mém článku dále stojí: „...učiníme‑li předpoklad, že hmotné částice a silové prvky dávají určitou početně zjistitelnou řadu kombinací, pak máme Nietzschovu ideu ‚opakování stejného‘. V aforismu 203 (XII. svazek v Koegelově vydání a 22. aforismus Hornefferova spisu ‚Nietzschova nauka o věčném opakování stavů‘) neshledáváme nic jiného, než obhajobu opačné ideje, vzaté z Dühringova názoru: ‚Míra veškeré síly je určitá, není ‚nekonečná‘:  chraňme se před takovými pojmovými výstřednostmi! Tudíž i počet situací, změn, kombinací a vývojových stavů této síly je sice nesmírně velký a prakticky ‚neměřitelný‘, ale každopádně přece určitý a nikoli nekonečný. To znamená, že síla je věčně stejná a věčně činná: – až do tohoto okamžiku již uplynula nekonečnost, to znamená, že všechny možné vývojové stavy už zde musely být. Proto musí být vývoj v přítomném okamžiku opakováním, a zrovna tak vývoj, který jej zrodil, i ten, který z něj povstane, a tak dále jak směrem do budoucna tak i do minulosti! Všechno zde již nesčíslněkrát bylo, pokud se celková situace všech sil navrací...‘ A Nietzschovo cítění těchto myšlenek je přesným opakem toho, co při nich cítí Dühring. Pro Nietzscheho je tato myšlenka nejvyšší formulí přitakání životu. 43. aforismus (u Horneffera, 234. v Koegelově vydání) zní: ‚Budoucí dějiny: stále více bude tato myšlenka vítězit – a ti, kteří jí neuvěří, musí v důsledku své přirozenosti nakonec vymřít! – Zůstane pouze ten, kdo své bytí uzná za schopné věčného opakování: mezi takovými lidmi je však možný takový stav, ke kterému nemůže dospět ani žádný utopista!‘ Je možné prokázat, že mnoho Nietzschových myšlenek vzniklo stejným způsobem jako myšlenka věčného opakování. Nietzsche k určité existující ideji utvořil ideu opačnou. Toto směřování ho nakonec přivedlo k jeho hlavnímu dílu: ‚Přehodnocení všech hodnot‘.“
Bylo mi tenkrát jasné, že Nietzsche je se svými určitými myšlenkami, usilujícími o duchovní svět, zajatcem přírodního nazírání. Proto jsem přísně odmítal mystický výklad jeho myšlenky věčného opakování. A dal jsem za pravdu Petru Gastovi, který ve svém vydání Nietzschových spisů napsal: „Nauku o vyčerpatelnosti, tedy o opakování kosmických molekulárních kombinací, je nutno chápat čistě mechanicky.“ – Nietzsche se domníval, že ze základů přírodního názoru musí vynést vznešené myšlenky. To byl způsob, jakým musel trpět působením své doby.
Tak před mým duševním zrakem v roce 1896 při pohlížení na Nietzschovu duši vyvstávalo to, co – s ohledem na ducha – muselo lidstvo vytrpět působením přírodního názoru od konce devatenáctého století.

XIX.

Skutečnost, jak jsem byl se svým „světovým názorem“ osamocen tehdy, když se mé myšlenky na jedné straně obrácely na Goetha a na straně druhé na Nietzscheho, jsem pociťoval i ve vztahu k mnohým osobnostem, se kterými mě pojilo přátelství, které však můj duchovní život rozhodně odmítali.
Můj přítel z mládí, kterému jsem jednou při naší myšlenkové rozepři musel říci: „Kdyby bylo správné, co si myslíš o podstatě života, pak bych byl raději kusem tohoto dřeva, na kterém stojím, než člověkem“, mi zůstal věrně a láskyplně oddán. Jeho hřejivé dopisy z Vídně mě znovu přenášely na místa, která mi byla tak milá, zvláště díky vztahům, ve kterých jsem tam žil.
Ale když se tento přítel ve svých dopisech dotkl mého duchovního života, rozevřela se mezi námi propast.
Často mi psával, že se odcizuji původní lidskosti, když „své duševní podněty racionalizuji“. Měl pocit, že citový život se u mě proměňuje v pouhý život myšlenkový a pociťoval to jako chlad, jež ze mne vychází. A ať jsem proti tomu dělal cokoli, nebylo mi to nic platné. Dokonce jsem pozoroval, že se jeho přátelství stávalo méně vřelé, protože se nemohl zbavit přesvědčení, že se ze mne stane chladný člověk, když se mým duševním životem stává pouze myšlení.
Nechtěl pochopit, že místo abych se zatvrdil v chladném myšlenkovém životě, byl jsem do tohoto života nucen vložit veškeré své lidské síly, abych jimi v myšlenkové sféře mohl pojmout duchovní skutečnost.
Neviděl, že čistá lidskost zůstává i tehdy, když se povznese do oblasti ducha; neviděl, že je možné žít v oblasti myšlenek. Domníval se, že tam člověk může pouze myslet a že se musí ztratit v chladné oblasti abstrakce.
A tak ze mě udělal „racionalistu“. Spatřoval jsem v tom největší nepochopení toho, co tvořilo obsah mých duchovních cest. Všechno myšlení odvádějící od skutečnosti a ústící do abstrakce, se mi z hloubi nitra protivilo. Nacházel jsem se v duševním stavu, který chtěl vyvést myšlenku ze smyslového světa jen k tomu stupni, na kterém hrozila stát se abstrakcí; v tom okamžiku, říkal jsem si, musí myšlenka uchopit ducha. Můj přítel viděl, jak s myšlenkami vystupuji z fyzického světa; nepozoroval však, jak v tomtéž okamžiku vstupuji do oblasti duchovna. A když jsem mluvil o skutečné duchovnosti, nebylo to pro něj podstatné; v mých slovech nacházel jen předivo abstraktních myšlenek.
Velmi jsem trpěl tím, že když jsem hovořil o skutečnostech pro mě nejdůležitějších, můj přítel je shledával „nicotnými“. – A takový vztah jsem měl k mnoha lidem.
Stejnou zkušenost jsem měl i díky svému chápání přírodního poznání. Jako pravou metodu přírodního poznání jsem mohl uznat jen tu, která používá myšlenky k prohlédnutí smyslových jevů v jejich vzájemných vztazích. Nemohl jsem však připustit, aby se za oblastí smyslového nazírání myšlením tvořily hypotézy, které pak chtějí ukazovat k mimosmyslové skutečnosti, avšak ve skutečnosti tvoří jen předivo abstraktních myšlenek. V okamžiku, kdy myšlenka již dostatečně zjistila to, co správně nazírané smyslové jevy odhalují, v tom okamžiku jsem chtěl začít nikoli s tvořením hypotéz, ale s nazíráním, se zkušeností ducha, který ve skutečnosti žije svou podstatou ve světě smyslů, nikoli za smyslovým nazíráním.
Své názory z poloviny devadesátých let jsem později shrnul v článku, uveřejněném roku 1900 v 16. čísle „Literárního magazínu“: „Vědecké rozčlenění naší poznávací činnosti vede... k přesvědčení, že otázky, které si klademe vzhledem k přírodě, jsou důsledkem našeho zvláštního poměru ke světu. Jsme omezené individuality a můžeme proto vnímat svět jen po částech. Každá část tohoto světa, pozorována sama o sobě, je záhadou, nebo vyjádřeno jinak, je otázkou pro naše poznání. Avšak čím více jednotlivostí poznáváme, tím se nám svět stává jasnější. Jeden vjem vysvětluje druhý. Neexistují otázky, které nám svět klade a na které by nebylo možné odpovědět pomocí prostředků, které nám svět poskytuje. Pro monismus tedy neexistují žádné zásadní hranice poznání. Po nějakou dobu může zůstat to či ono neobjasněno, protože jsme časově nebo prostorově ještě nebyli schopni odhalit skutečnosti, které jsou důležité. Ale co není možné nalézt dnes, to je možné najít zítra. Takto podmíněné hranice jsou jen náhodné a s pokrokem zkušeností a myšlení mizí. V takových případech se pak svého práva domáhá tvorba hypotéz. Hypotézy nemůžeme tvořit o něčem, co je pro naše poznání zásadně nedostupné. Atomistická hypotéza je zcela neodůvodněná, má‑li být myšlena nikoli jen jako pomůcka abstrahujícího rozumu, nýbrž jako výpověď o skutečné podstatě, nacházející se mimo hranice vnímatelných kvalit. Hypotéza může být jen předpokladem skutkové podstaty, která nám z nějakých náhodných důvodů není přístupná, která však svou podstatou náleží nám danému světu.“
Tento názor o tvoření hypotéz jsem vyslovil tehdy, když jsem chtěl označit „hranice poznání“ za neoprávněné a hranice přírodní vědy jako nutné. Udělal jsem to tehdy jen s ohledem na přírodní poznání. Ale takto tvořené ideje mě vedly vždy tak, abych tam, kde se s prostředky přírodního poznání zůstává stát u nutných „hranic“, postupoval dál s prostředky duchovního poznání.
Díky hudbě a umění, které se ve Výmaru pěstovaly v umělecké škole a v divadle, jsem v sobě nacházel duševní vyrovnanost a hluboké vnitřní uspokojení.
Skrze tvorbu učitelů malířství i žáků umělecké školy prostupovalo to, co ve starších tradicích usilovalo o nové, bezprostřední nazírání a uchopení přírody i života. Mezi těmito malíři se vyskytovalo velmi mnoho těch, kdo byli v pravém smyslu „hledajícími lidmi“. Jak dostat na plátno barvu z malířské palety tak, aby mělo umělcovo tvoření oprávněný vztah k přírodě, žijící a tvořící před zraky člověka, to byla otázka, o které se živě diskutovalo. Mluvilo se o ní v nejrůznějších formách; podnětným způsobem, často plným fantazie, ale i způsobem doktrinářským. O jejím uměleckém prožívání svědčily mnohé obrazy, které tito malíři vystavovali na stálé výstavě umění ve Výmaru.
Mé umělecké cítění tehdy ještě nebylo tak daleko, jako můj vztah k zážitkům poznání. Ale přesto jsem v podnětných stycích s výmarskými umělci hledal způsob chápání umění, který by byl přiměřený duchu.
Vzpomínám si na dosti chaotický pocit ve své duši, když chtěli moderní malíři bezprostředním nazíráním uchopit a podat náladu světla a vzduchu a vytáhli do boje proti „starým“, kteří z tradice „věděli“, jak se má to či ono udělat. V mnohých z nich žilo nadšené úsilí být v naslouchání přírodě „pravdiví“, pocházející z nejpůvodnějších duševních sil.
Již ne tak chaoticky, nýbrž ve zcela zřetelných formách v mé duši vystupuje život jednoho mladého malíře, jehož umělecký způsob projevu úzce souvisel s mým vlastním vývojem v oblasti umělecké fantazie. Tento umělec, který byl tehdy v plném rozkvětu svého mládí, se se mnou na nějakou dobu úzce spřátelil. Potom nás život od sebe zase vzdálil; často jsem však žil ve vzpomínkách na společně strávené chvíle.
Duševní život tohoto mladého člověka byl plný světla a barev. Co jiní vyjadřovali v idejích, to on vyslovoval „barvami ve světle“. I svým rozumem spojoval věci a děje tak, jako se spojují barvy, nikoli tak, jak se spojují pouhé myšlenky, které si o světě tvoří obyčejný člověk.
Tento mladý muž byl jednou na svatbě, na kterou jsem byl pozván i já. Pronášely se obvyklé slavnostní řeči. Kněz svou řeč zaměřil na význam jména nevěsty a ženicha. Protože jsem často navštěvoval dům nevěsty, připadla řečnická povinnost i mně; pokoušel jsem se jí zhostit tak, že jsem mluvil o příjemných zážitcích, které měli návštěvníci tohoto domu. Mluvil jsem, protože se očekávalo, že promluvím. A očekávala se ode mne svatební řeč „jak se patří“. A tak jsem ze „své úlohy“ velkou radost neměl. – Pak povstal mladý malíř, který byl rovněž dávným přítelem tohoto domu. Od něj se vlastně proslov nečekal, neboť všichni věděli, že pro takové proslovy nemá nadání. Začal asi takto: „Přes rudě zářící vrchol pahorku milostně rozlitá sluneční zář. Oblaka nad pahorkem dýchají v slunečním jasu; do ruda planoucí tváře, obracející se ke svitu slunce, spojující se ve vítězný oblouk duchovních barev, 
provázejí světlo, spějící k zemi. Široko daleko lány květů, nad nimi ve žluti tonoucí nálada, jež vniká do květin, budíc v nich život...“ Pokračoval tak ještě dlouho. Pojednou docela zapomněl na všechen svatební ruch kolem sebe a začal „v duchu“ malovat. Už ani nevím, proč v této malebné řeči přestal; myslím, že ho za jeho sametový kabát zatahal někdo, kdo ho měl sice rád, ale kdo by byl neméně rád, aby se hosté dostali k nerušenému požitku ze svatební pečeně.
Tento mladý malíř se jmenoval Otto Fröhlich. Často sedával u mě v pokoji, chodili jsme spolu na procházky a na výlety. Otto Fröhlich po mém boku často „v duchu“ maloval. V jeho přítomnosti mohl člověk zapomenout, že svět má ještě jiný obsah než světlo a barvu.
Tak jsem vnímal svého mladého přítele. Vzpomínám si, jak jsem pro jeho duši odíval do barevného roucha to, co jsem mu chtěl říci, abych mu byl srozumitelný.
A tento mladý malíř se skutečně dopracoval k tomu, že vládl štětcem a barvami tak, že se jeho obrazy staly do značné míry odleskem jeho bujně hýřící barevné fantazie. Když maloval kmen stromu, nemaloval na plátno obraz tohoto tvaru, ale to, co samy ze sebe zjevují barvy a světlo, dá‑li jim kmen stromu příležitost k životu.
Hledal jsem svým způsobem v zářící barevnosti duchovní obsah. Spatřoval jsem v něm tajemství podstaty barev. V Ottu Fröhlichovi jsem se setkal s člověkem, který v sobě instinktivně jako své prožívání nosil to, co jsem sám hledal, abych mohl prostřednictvím lidské duše uchopit svět barev.
Byl jsem spokojen, když jsem díky svému vlastnímu hledání mohl dát mladému příteli mnohé náměty. Jeden z nich byl následující. Sám jsem hluboce prožíval intenzívní barevnost, pomocí které Nietzsche v Zarathustrovi líčí „nejšerednějšího člověka“. Toto básnicky malované „údolí smrti“ pro mne skrývalo mnohá tajemství barev.
Poradil jsem mu, aby tento Nietzschův básnický obraz Zarathustry a nejšerednějšího člověka zkusil přebásnit malováním. A on to udělal. Vzniklo tak vlastně něco podivuhodného. Barvy byly zářivě a v hlubokém smyslu soustředěny na postavu Zarathustry. Tato postava ovšem ještě nevyšla ve své plnosti, protože ve Fröhlichovi se samotná barva ještě nemohla rozvinout až ke ztvárnění Zarathustry. O to živěji se však vlnil měnivý třpyt barev okolo „zelených hadů“ v údolí nejšerednějšího člověka. V této části obrazu žil celý Fröhlich. Ne však u „nejšerednějšího člověka“. Tady byly zapotřebí linie, malířská charakteristika. A tady Fröhlich selhal. Ještě nevěděl, že právě v barvě žije tajemství, jak z ní samotné dát vzniknout duchovnímu tvaru. A tak se stal „nejšerednější člověk“ jen napodobeninou modelu, kterému výmarští malíři říkali „Füllsack“ (Tlustý pytel). Nevím, zda to bylo skutečně občanské jméno tohoto muže, kterého malíři používali vždy, když chtěli „charakterizovat šerednost“; vím však, že „Füllsakova“ šerednost nebyla šeredností úzkoprsého měšťáka, ale měla v sobě něco „geniálního“. Ale namalovat na obraz „šeredného Füllsacka“ jako kopii tam, kde se Zarathustrova duše zářivě projevovala ve tváři i v šatě, tam, kde světlo ve styku se zelenými hady kouzlilo pravou podstatu barev, to Fröhlichovi zkazilo malířské dílo. A tak se toto dílo ještě nemohlo stát tím, v co jsem doufal, že je Otto Fröhlich uskuteční.
Ačkoli společenskost patří k mým povahovým rysům, necítil jsem ve Výmaru nikdy silnější podnět k tomu, abych chodil tam, kde umělecký svět a vše, co s ním bylo společensky spojeno, trávil své večery.
Scházeli se ve „Spolkovém domě umělců“, který byl romanticky přestavěn ze staré kovárny naproti divadlu. Společně tu ve ztlumeném barevném světle sedávali učitelé a žáci malířské akademie, herci a hudebníci. Kdo „hledal“ společenský styk, musel sem večer chodit. Já jsem však tuto nutnost necítil, protože jsem společenské vztahy nevyhledával, ale vděčně je přijímal, když mi je okolnosti přinesly.
A tak jsem jednotlivé umělce poznával při jiných společenských příležitostech, ne však celý „umělecký svět“.
A poznat ve Výmaru jednotlivé umělce tehdejší doby, to už bylo výhrou života. Neboť tradice dvora a mimořádně sympatická osobnost velkovévody Karla Alexandra dávaly městu takové umělecké postavení, které uvádělo do vztahu k Výmaru téměř vše, co v oné době souviselo s uměním.
Bylo tu především divadlo se starými dobrými tradicemi, jehož čelní představitelé naprosto odmítali jakékoli náznaky naturalistického vkusu. A i když se mnohde objevila snaha o moderní styl, například zakázat copy, které jsou však také spojeny s dobrými tradicemi, přesto byla tato modernost hodně vzdálena tomu, co propagoval Brahm na jevišti nebo Paul Schlenther v žurnalistice jako „moderní pojetí“. Mezi těmito „výmarskými modernisty“ žil především veskrze umělecký, ušlechtile zanícený duch Paul Wiecke. Vidět první umělecké kroky těchto lidí ve Výmaru, to poskytovalo nesmazatelný dojem a bylo velkou školou života. Paul Wiecke potřeboval divadlo, které díky svým tradicím poskytuje živelnému umělci prostor pro jeho temperament. Byly to podnětné chvíle, které jsem směl prožívat v domě Paula Wiecka. Byl úzce spřátelen s mým přítelem Juliem Wahlem, a tak se stalo, že jsem s ním navázal bližší vztah i já. Bývalo často zábavné naslouchat, jak Wiecke horlil téměř proti všemu, co prožil při zkoušení nové hry, a v této souvislosti pak vidět, jak hraje úlohu, kterou si takto vynutil, která však díky ušlechtilému úsilí o styl a nadšenému zápalu přinášela vzácný požitek.
Ve Výmaru tehdy činil své první kroky Richard Strauss, který působil jako druhý kapelník vedle Lassena. Zde byly také uvedeny první Straussovy skladby. Hudební hledání této osobnosti tvořilo součást samotného výmarského duchovního života. Jen v tehdejším Výmaru bylo možné s radostnou oddaností přijímat to, co se pak díky tomuto přijetí stávalo podnětným uměleckým dílem. Všude kolem vládla klidná tradice, povznesená, důstojná nálada; a do tohoto ovzduší zasáhla Straussova „Zarathustrova symfonie“ nebo dokonce jeho hudba k Enspiegelovi. Všechno procitalo, vyburcováno z tradice povznesenosti a důstojnosti; v tomto procitání však byl laskavý souhlas a bezbolestné odmítání – a umělec tak mohl co nejušlechtileji nalézat vztah k vlastní tvorbě.
Kolik hodin jsme jen proseděli při prvním předvádění hudebního dramatu „Guntram“ od Richarda Strausse, kde hlavní roli zpíval milý, vynikající člověk Heinrich Zeller tak, až téměř pozbyl hlas.
Ano, tento hluboce sympatický člověk Heinrich Zeller také potřeboval Výmar, aby se mohl stát tím, čím se stal. Měl to nejkrásnější, nejživelnější pěvecké nadání. Aby je mohl rozvinout, potřeboval okolí, které s trpělivostí sledovalo, jak se jeho nadání pozvolna vyvíjí. A tak se rozvíjení Heinricha Zellera řadilo k tomu lidsky nejušlechtilejšímu, co jen bylo možné prožít. Zeller byl přitom tak roztomilou osobností, že chvíle s ním prožité patřily k těm nejpůvabnějším.
Ačkoli jsem většinou nepomýšlel na to, jít večer mezi umělce, když mě potkal Heinrich Zeller a pozval mě s sebou, tak jsem jeho pozvání vždy rád vyhověl.
I tyto výmarské poměry měly však své stinné stránky. Tradice a touha po klidu až příliš často umělce uvádí do jakési otupělosti. Heinrich Zeller se mimo Výmar nestal nijak známý. To, co přispělo k jeho vzletu, to jej pak opět ochromilo. A podobně tomu bylo i s mým milým přítelem Ottou Fröhlichem. Ten rovněž, stejně jako Zeller, potřeboval uměleckou půdu Výmaru; ale i jeho přivedla otupělá duchovní atmosféra do jakési umělecké pohodlnosti.
Tuto „uměleckou pohodlnost“ bylo možné cítit i když sem pronikal duch Ibsena a jiných modernistů. Všechno tu bylo možné prožívat najednou; například boj divadelních umělců o nalezení stylu pro „Noru“. Takovéto hledání, jaké tu bylo možné pozorovat, se vyskytuje jen tam, kde právě staré divadelní tradice brání přijímání takových básníků, kteří nevycházeli z jeviště jako Schiller, ale ze života jako Ibsen.
Zrcadlení této moderny z „umělecké pohodlnosti“ bylo ale možné prožívat také u divadelního obecenstva. Bylo přece nutné najít střední cestu mezi tím, že obecenstvo tvořili obyvatelé „klasického Výmaru“, a tím, co Výmar učinilo velkým, že tu totiž vždycky vládlo porozumění pro něco nového.
S radostí vzpomínám na uvedení Wagnerových hudebních dramat, které jsem ve Výmaru zažil. Intendant von Bronsart měl zvláště pro tuto stránku divadelních výkonů oddané porozumění. Plně se tu uplatnil hlas Heinricha Zellera. Znamenitou zpěvačkou byla paní Agnes Stavenhagenová, manželka pianisty Bernharda Stavenhagena, který byl po nějaký čas v divadle také kapelníkem. Pravidelné hudební slavnosti přiváděly do Výmaru umělce a jejich díla, reprezentující dobu. Na jedné hudební slavnosti jsme mohli vidět například Mahlera jako začínajícího kapelníka. Vládl taktovkou nesmazatelným dojmem; nežádal, aby hudba plynula ve formách, ale duchaplným způsobem dával důraz na prožívání skryté nadsmyslové stránky mezi formami, jež hudbu smysluplně doplňovaly.
Tyto události z Výmaru, jež jsou v mé duši ode mne zdánlivě odpoutané, jsou ve skutečnosti přece jen hluboce spojeny s mým životem. Tyto události a stavy jsem totiž prožíval stejně, jako to, co se mě dotýkalo tím nejintenzívnějším způsobem. Když jsem se později setkal s nějakou osobností nebo s jejím dílem, jehož počátky jsem mohl spoluprožívat ve Výmaru, s vděčností jsem na tuto dobu vzpomínal. Díky ní jsem mohl porozumět mnohému, protože jsem tu mohl být přítomen prvním začátkům pozdějšího vývoje. A právě tehdy jsem ve Výmaru prožíval mnohé umělecké snahy tak, že se můj vlastní úsudek na většinu uměleckých děl často velmi málo shodoval s úsudkem ostatních. Ale kromě toho mě zajímalo vše, co cítili druzí, stejně intenzívně jako mé vlastní pocity. Také zde se ve mně vytvářel jakýsi dvojí vnitřní život mé duše.
Bylo to opravdové cvičení duše, které mi život osudově přinesl, abych překonal ono abstraktní rozumové buď – anebo. Tento úsudek pro duši vytváří hranici před nadsmyslovým světem. V něm totiž nejsou bytosti ani děje, které k takovéto dvojí volbě podněcují. Ve vztahu k nadsmyslovým oblastem musí být člověk mnohostranný. Musí se nejen teoreticky učit, ale musí si také až do nejniternějších záchvěvů duševního života zvyknout pozorovat všechno z nejrůznějších hledisek. Taková „hlediska“ jako materialismus, realismus, idealismus, spiritualismus, o kterých abstraktně orientované osobnosti ve fyzickém světě vytváří obsáhlé teorie, aby vůbec zachytili význam samotných věcí, ztrácejí pro toho, kdo poznává nadsmyslový svět, veškerý význam. Takový člověk ví, že například materialismus nemůže být ničím jiným než pohledem na svět ze stanoviska, ze kterého se tento svět jeví v materiální podobě.
Praktickým cvičením v tomto směru je tedy to, když život člověku přináší takové příležitosti, díky kterým může vnější dění vnitřně procítit jako vlastní usuzování a cítění. V takové situaci jsem se ve Výmaru ocital v mnoha směrech, zdá se mi však, že koncem století tato situace skončila. Dříve se ještě nad vším vznášel Goethův a Schillerův duch. A starý, milý velkovévoda, který s takovou vnitřní ušlechtilostí kráčel Výmarem a jeho sady, zažil Goetha ještě jako chlapec. Ve skutečnosti cítil své „šlechtictví“ velmi intenzívně; ale všude dával najevo, že „Goethovým dílem pro Výmar“ se cítil být šlechticem dvojnásobně.
Byl to nesporně Goethův duch, který ve Výmaru působil tak silně, že se mi jisté spoluprožívání toho, co se tu dělo, stalo praktickým duševním cvičením ve správném znázorňování nadsmyslových světů.

XX.

Nejkrásnějšího společenského přijetí se mi dostalo v rodině archiváře Goethova a Schillerova archivu Eduarda von der Hellena. Tato osobnost měla vedle ostatních spolupracovníků archivu zvláštní postavení. V odborných filologických kruzích si získal velkou vážnost svou zdařilou prvotní prací „Goethův podíl na Lavaterových fyziognomických fragmentech“. Touto prací von der Hellen přinesl něco, co každý odborník ihned plně přijímal jako „dokonalé“. Pouze sám autor takto nesmýšlel. Pohlížel na tuto práci jako na metodický výkon, jehož základy „se lze naučit“, zatímco on sám chtěl všestranně usilovat o vnitřní duševní naplnění duchovním obsahem.
Tak jsme po odchodu návštěvníků sedávali ještě nějaký čas v zámku ve starém pokoji pro spolupracovníky archivu ve třech: von der Hellen, který pracoval na vydání Goethových dopisů, Julius Wahle, pracující na jeho denících a já na přírodovědeckých spisech. A právě díky duchovním zájmům Eduarda von der Hellena plynuly mezi prací hovory o nejrůznějších oblastech duchovního a jiného veřejného života. Nijak však při tom netrpěly naše zájmy ohledně Goetha. Ze zápisů, které si Goethe dělal do svých deníků a z jednotlivých míst v Goethových dopisech, mnohdy projevujících tak povznesená hlediska a široký obzor, vyplývaly úvahy, které vedly do hlubin bytí a dálek života.
Eduard von der Hellen byl tak laskavý, že naše vzájemné vztahy, vyplývající z těchto tak podnětných setkání v archivu, ještě prohloubil tím, že mě uvedl do kruhu své rodiny. Moje kontakty se tak velmi rozšířily, neboť Hellenova rodina se zároveň stýkala s okruhem lidí kolem Oldena a Gabriely Reuterové, o kterých jsem se zmínil.
Zvláště významné vzpomínky mám na velmi sympatickou paní von der Hellen. Měla veskrze uměleckou povahu. Byla jednou z těch, která by v oblasti umění mohla dosáhnout významných výkonů, kdyby jí život nepřidělil jiné povinnosti. Pokud vím, díky osudu se její umělecké nadání mohlo projevit jen v počátcích. Ale každé slovo, které s ní člověk promluvil o umění, působilo vždy blahodárně. Její přístup byl jakoby zdrženlivý, opatrný v úsudku, ale čistě lidsky hluboce sympatický. Málokdy jsem po takovém rozhovoru odcházel, aniž bych ještě dlouho přemýšlel o tom, co paní von der Hellen spíše jen naznačila než řekla.
Velice laskavý byl také otec paní von der Hellen, generálporučík, který prodělal vojnu sedmdesátých let jako major, i jeho druhá dcera. V blízkosti těchto lidí ožívaly nejušlechtilejší stránky německého ducha, onoho ducha, který z náboženských, populárně‑vědeckých i literárně‑uměleckých impulsů, které tak dlouhou dobu tvořily vlastní duchovní podstatu němectví, vplýval do všech oblastí sociálního života.
Zájmy Eduarda von der Hellena mi na nějaký čas přiblížily politický život tehdejší doby. Nespokojenost s filologií odvedla Eduarda von der Hellena k čilému politickému životu ve Výmaru. Zdálo se mu, že se zde pro něho otevírají další životní perspektivy. A přátelství k němu způsobilo, že aniž bych byl politicky činný, začal jsem se zajímat o hnutí veřejného života.
Mnohé z toho, co se v současnosti ukazuje ve své nemožnosti nebo co v hrozných přeměnách zplodilo dnešní absurdní sociální útvary, jsme tehdy měli v začátcích před sebou se všemi nadějemi dělnických vrstev. Tyto vrstvy tenkrát díky výmluvnosti energických vůdců nabývaly dojem, že pro lidstvo musí přijít nová doba sociálního uspořádání. Mezi dělníky nacházely své místo umírněnější i zcela radikální živly. Jejich pozorování působilo hlubokým dojmem, protože právě tady se projevoval veškerý var v základech sociálního života. Vždyť na povrchu žilo to, co se mohlo vytvořit z důstojného konzervatismu v souvislosti se vznešeně myslícím dvorem, energicky a důrazně působícím pro všechno lidské. V atmosféře, která se zde vytvořila, bujela reakční strana, která se pokládala za samozřejmou, a kromě ní směr, který se nazýval nacionální liberalismus.
Vyznat se v tom všem natolik, aby člověku vyplynula plodná vůdčí role, orientující se v těchto zmatcích, tak by se dala charakterizovat snaha Eduarda von der Hellena. A bylo nutné prožívat spolu s ním všechno, co v tomto směru prožíval sám. V kruhu svých přátel hovořil o všech podrobnostech, které vypracoval pro svůj spis. Museli jsme se stejně hluboce jako on zajímat o pojmy materialistického chápání dějin, třídního boje a nadhodnoty, které tenkrát provázelo zcela jiné cítění než dnes. Nebylo vyhnutí, než abych s ním i já chodil na četné schůze, na kterých vystupoval jako řečník. Zamýšlel postavit proti teoreticky vypracovanému marxistickému programu program jiný, který měl vzejít z dobré vůle k sociálnímu pokroku u všech přátel dělnictva všech stran. Myslel na to, aby oživil strany středu přijetím těchto impulsů do jejich programů, kterými by se mohl vyřešit sociální problém.
Jeho úsilí však zůstalo bez výsledku. Mohu říci jen to, že kdybych se tohoto Hellenova úsilí neúčastnil, neprožíval bych veřejný život v té době tak intenzívně.
Politický život mě oslovil ještě z jiného směru, i když mnohem méně intenzívně. Ukázalo se však, že tento politický směr ve mně budí dost velký odpor, což se u von der Hellena nestávalo. Ve Výmaru tenkrát žil dr. Heinrich Fränkel, svobodomyslný politik a přívrženec Eugena Richtera, pro kterého byl politicky činný. S tímto mužem jsem byl seznámen. Byla to krátká známost, přerušená „nedorozuměním“, na kterou však často rád vzpomínám. Tento muž byl totiž svým způsobem velmi milý, měl vůli energického politika a myslel si, že s dobrou vůlí a rozumnými náhledy se lidé musí nadchnout pro cestu pravého pokroku ve veřejném životě. Jeho život provázela řada zklamání. Škoda, že i já jsem mu musel připravit něco podobného. Po dobu naší známosti právě pracoval na spisku, který chtěl hromadně rozšířit ve velkém stylu. Šlo mu už tehdy o to, postavit se proti spojení velkého průmyslu a zemědělství, ke kterému byl tenkrát v Německu položen základ a který by později podle jeho názoru musel vést ke katastrofálním následkům. Jeho spis se jmenoval „Císaři, buď tvrdý“. Chtěl přesvědčit kruhy kolem císaře o tomto podle jeho názoru škodlivém spojení. – Neměl však ani nejmenší úspěch. Poznal, že od politické strany, ke které patřil a pro kterou pracoval, nelze očekávat síly, které by se mohly stát základem pro jeho zamýšlené záměry.
A tak dospěl k tomu, že znovu oživí časopis „Německý týdeník“, který jsem před několika roky ve Vídni po krátký čas redigoval. Chtěl tím vytvořit politický směr, který by ho odvedl od tehdejší „svobodomyslnosti“ k činnosti spíše nacionálně‑volnomyšlenkářské. Myslel si, že bych s ním mohl v tomto směru spolupracovat. To však nebylo možné; nemohl jsem udělat nic ani pro znovuoživení tohoto „Německého týdeníku“. Způsob, jakým jsem mu to oznámil, vedl k nedorozuměním, která toto přátelství vbrzku ukončila.
Ale díky tomuto přátelství vzniklo jiné. Tento muž měl velmi milou ženu a milou švagrovou. Seznámil mě se svou rodinou a ta opět s jinou. A právě tady se událo něco, co bylo jakýmsi obrazem podivuhodných osudových souvislostí, které mě již jednou potkaly ve Vídni. Tam jsem se tenkrát důvěrně stýkal s rodinou, a přestože jsem hlavního člena této rodiny nikdy nepoznal, byl mi tak duchovně i duševně blízký, že jsem o něm po jeho smrti pronesl pohřební řeč jako o svém nejlepším příteli. Díky jeho rodině jsem svou duší vnímal veškerou duchovnost toho muže v plné skutečnosti.
A nyní jsem téměř něco podobného zažil ve vztahu k hlavě rodiny, se kterou jsem se seznámil oklikou přes svobodomyslného politika. Pán tohoto domu před krátkou dobou zemřel; jeho žena žila s veškerou pietou ve vzpomínkách na zemřelého. Pak jsem se musel vystěhovat ze svého dosavadního výmarského bytu a ubytoval jsem se v domě této rodiny. Byla v něm knihovna zemřelého. Byl to člověk mnoha duchovních zájmů, který žil zcela jako onen muž ve Vídni. Nestýkal se s lidmi, žil stejně jako on v ústraní jen ve svém vlastním „duchovním světě“ a byl také jako on považován za „podivína“.
A tak, aniž bych se s tímto mužem mohl setkat ve fyzickém životě, měl jsem pocit, že stejně jako onen první kráčí mým osudem jakoby za „kulisami bytí“. Ve Vídni vzniklo krásné pouto mezi rodinou tohoto známého „neznámého“ a mnou; a ve Výmaru vzniklo mezi tímto druhým „známým“ a jeho rodinou ke mně pouto ještě závažnější.
Budu‑li nyní hovořit o těchto dvou „neznámých známých“, vím, že to, co chci říci, označí většina lidí za pustou fantazii. Mé vyprávění se totiž týká toho, jak jsem se setkal s dušemi těchto dvou lidí ve světové oblasti, ve které se nacházely, když prošly branou smrti.
Každý má vnitřní právo vyškrtnout výpověď o této oblasti z okruhu toho, co ho zajímá; ale zacházet s ní jako s fantazií, to je přece jen něco jiného. Pokud to někdo dělá, pak musím zdůraznit, že podklady k onomu duševnímu stavu, ze kterého lze sdělit něco duchovního, jsem vždy hledal u tak exaktních odvětví vědy jako je matematika nebo analytická mechanika. Nemůže se mi tedy vytýkat lehkomyslné mluvení bez odpovědnosti, která je v poznání nezbytná, když řeknu následující.
Síly duchovního nazírání, které byly tehdy mé duši vlastní, mi umožňovaly být s oběma dušemi po jejich pozemské smrti v úzkém spojení. Tyto duše však byly založeny jinak než ostatní zemřelí. Ti po své smrti nejprve procházejí životem, který svým obsahem úzce souvisí s životem pozemským. Tento život se jen pozvolna stává podobný tomu, který člověk prožívá v samotném duchovním světě, ve kterém tráví své bytí až do svého příštího pozemského života.
Oba mí „neznámí známí“ byli dosti důkladně obeznámeni s myšlenkami materialistického věku. Pojmově v sobě zpracovali způsob přírodovědeckého myšlení. Ten druhý, který žil ve Výmaru, byl dokonce dobře obeznámen s Billrothem a podobnými přírodovědeckými mysliteli. Duchovní pojetí světa zřejmě oběma zůstalo v jejich pozemském životě vzdálené. Patrně by odmítli každý takový názor, se kterým by se setkali, protože díky myšlenkovým zvyklostem oné doby považovali „přírodovědecké myšlení“ za výsledek skutečnosti.
Ale toto spojení s materialismem doby zůstalo u každé z těchto osobností jen v jejím ideovém světě. Nežili životními zvyklostmi, vyplývajícími z jejich materialistického myšlení, které převládaly u všech ostatních lidí. Za svého pozemského života byli považováni „před světem za podivíny“, žili primitivnějším způsobem, než bylo tenkrát zvykem a než jim podle jejich majetkových poměrů náleželo. A tak s sebou do duchovního světa nevzali to, co by jejich duchovní individuality mohly získat ze spojení s materialistickými hodnotami vůle, ale jen to, co v těchto individualitách vytvořily materialistické hodnoty myšlení. Všechno se v těchto duších samozřejmě z největší části odehrálo v podvědomí. A tak jsem nyní mohl vidět, že po smrti neodcizují člověka duchovním světům materialistické hodnoty myšlení, ale jen materialistické hodnoty vůle. Jak duše, která mi byla blízká ve Vídni, tak i ta, kterou jsem duchovně poznal ve Výmaru, byly po smrti nádherně zářícími duchovními postavami, v nichž byl obsah duše vyplněn obrazy duchovních bytostí, které jsou základem světa. A jestliže se seznámily s idejemi, pomocí kterých během svého posledního pozemského života promýšlely materiální svět, přispělo to pouze k tomu, že i po smrti mohly ke světu získat vztah, nesený silou úsudku. Kdyby jim však odpovídající ideje zůstaly cizí, nebylo by to pro ně možné.
V těchto dvou duších vstoupily do mého osudu bytosti, jejichž prostřednictvím se mi přímo z duchovního světa odhalil význam přírodovědeckého způsobu myšlení. Poznal jsem, že tento způsob myšlení sám o sobě nemusí člověka odvádět od duchovního nazírání. U obou těchto osobností tomu tak za jejich pozemského života bylo proto, že neměly příležitost k tomu, aby povznesly přírodovědecké myšlení do sféry, kde začíná prožívání duchovní. Po své smrti to učinily tím nejdokonalejším způsobem. Viděl jsem, že toto myšlení je možné povznést jen tak, když k tomu člověk v pozemském životě vynaloží vnitřní odvahu a sílu. Spoluprožíváním významných skutečnosti v duchovním světě jsem také nahlédl, že lidstvo muselo dospět k přírodovědeckému způsobu myšlení. Dřívější způsoby myšlení mohly lidskou duši spojovat s duchem nadsmyslových světů; mohly člověka vést k tomu, pokud vůbec chtěl poznávat sebe sama (základ veškerého poznání), aby se poznával jako věrný obraz či jako článek božského duchovního světa. Nemohly jej však přivést k tomu, aby se cítil jako samostatná, v sobě uzavřená duchovní bytost. Proto byl nutný další krok k tomu, aby se člověk naučil pojímat takový svět idejí, který není rozněcován samotným duchem, ale který je podněcován hmotou, která je sice duchovní, ale není z ducha.
Tento ideový svět nemůže být v člověku podnícen v duchovním světě, ve kterém žije po smrti, případně před novým zrozením, ale jedině v životě pozemském, protože jen zde se setkává s materiálním bytím.
Prostřednictvím obou těchto lidských duší jsem tedy mohl prožít to, co člověk získává pro svůj celkový i duchovní život po smrti tím, že byl spojen s přírodovědeckým způsobem myšlení. Ale na jiných lidech, kteří v pozemském životě přešli od pouhého přírodovědeckého způsobu myšlení až do oblasti vůle, jsem mohl vidět také to, že se světu ducha odcizili, že takřka dospěli k takovému celkovému životu, který s přírodovědeckým způsobem myšlení dospívá k lidské podstatě méně, než bez něho.
Obě duše byly „před světem podivíny“, protože v pozemském životě nechtěly ztratit své lidství; přírodovědecký způsob myšlení přijaly v plném rozsahu proto, že chtěly dosáhnout duchovní stupeň lidstva, který bez tohoto způsobu myšlení není možný.
Tyto náhledy na obě duše bych však nemohl získat, kdybych se s nimi znal ve fyzickém světě. Abych obě individuality zřel v duchovním světě, ve kterém se mi odhalily jejich bytosti a jejich prostřednictvím i mnoho jiného, k tomu jsem potřeboval jemnost duševního pohledu, která se snadno vytrácí, překryjí‑li nebo ovlivní‑li zážitky ve fyzickém světě to, co se má prožívat čistě duchovně.
Proto jsem už tehdy v tomto zvláštním způsobu, jakým obě duše vstoupily do mého pozemského bytí, viděl něco, co bylo osudově určeno pro mou stezku poznání.
V tomto mém vztahu k duším v duchovním světě však nebylo naprosto nic spiritistického. Pokud jde o můj vztah k duchovnímu světu, bylo pro mě důležité pouze duchovní nazírání, o kterém jsem později veřejně mluvil ve svých anthroposofických spisech. Vůči mediálnímu styku se zemřelými byli ostatně všichni členové jak vídeňské, tak i výmarské rodiny příliš zdravě založeni.
Tam, kde to připadalo v úvahu, jsem se vždy zajímal i o takové hledání lidských duší, jako je spiritismus. Spiritismus přítomnosti je scestím pro takové duše, které hledají ducha zevním – téměř experimentálním – způsobem, protože už nedovedou pociťovat skutečnou, pravdivou a pravou stránku duchovního způsobu hledání. Právě ten, kdo se o spiritismus zajímá zcela objektivně, aniž by jím chtěl sám něco vybádat, právě ten může správně proniknout představy o jeho cílech a jeho bludných cestách. – Mé vlastní bádání se ubíralo vždy jinými cestami než spiritismem v jakékoli podobě. – Právě Výmar umožňoval zajímavé vztahy se spiritisty, neboť tento způsob duchovního hledání po nějakou dobu intenzívně žil v kruhu tamních umělců.
Pro mě však znamenal styk s oběmi dušemi – duše ve Výmaru se jmenovala Eunike – posílení pro mou „Filosofii svobody“. To, o co jsem v ní usiloval, je předně výsledkem mého filosofického myšlení osmdesátých let, a za druhé i výsledkem mého konkrétního všeobecného nahlížení do duchovního světa. Za třetí však tuto filosofii potvrdilo i spoluprožívání duchovních zážitků oněch dvou duší. V nich jsem viděl vzestup, za který člověk vděčí přírodovědeckému světovému názoru. Ale viděl jsem v nich také strach ušlechtilých duší před proniknutím vůle tohoto světového názoru do jejich života. Tyto duše se zalekly etických důsledků tohoto světového názoru.
Ve své „Filosofii svobody“ jsem nyní hledal sílu, která vede z eticky neutrálního světa idejí přírodní vědy do světa mravních impulsů. Pokusil jsem se ukázat, že člověk se cítí jako v sobě uzavřená duchovní bytost, protože žije v idejích, které již neproudí z ducha, ale jsou podněcovány materiálním bytím. Tento člověk však může také rozvinout mravní intuici i ze své vlastní bytosti. Tím zazáří mravnost ve zcela svobodné individualitě jako individuální etický impuls podobně, jako ideje přírodního nazírání.
K takové morální intuici tyto dvě duše nepronikly. Přitom se (nevědomě) obávaly života, který by byl naplněn pouze dosud ještě nerozšířenými přírodovědeckými idejemi.
Mluvil jsem tehdy o „mravní fantazii“ jako o zdroji mravnosti v individualitě jednotlivého člověka. Zcela jistě jsem na tento zdroj nechtěl poukazovat jako na něco, co by nebylo úplně skutečné. Právě naopak, chtěl jsem v této „fantazii“ charakterizovat sílu, která je ve všech oblastech pravého duchovního světa nápomocná tomu, aby se projevil v individuálním člověku. Má‑li se ovšem dospět ke skutečnému prožívání duchovního světa, musí začít být činné síly duchovního poznání: imaginace, inspirace a intuice. Avšak první paprsek zjevení ducha se projevuje fantazií, u které například u Goetha můžeme pozorovat, jak se vzdaluje všemu fantastickému a stává se obrazem duchovní skutečnosti.
V rodině, kterou tu zanechal výmarský „neznámý známý“ jsem bydlel nejdéle za dobu mého pobytu ve Výmaru. Měl jsem pro sebe část bytu; paní Anna Eunikeová, se kterou jsem se brzy blízce spřátelil, se obětavě starala o všechno, co jsem potřeboval. Velmi oceňovala, že jsem jí pomáhal v jejích obtížných úkolech při výchově dětí. Zůstala po smrti svého manžela sama se čtyřmi dcerami a jedním synem.
Děti jsem vídával, jen když se k tomu naskytla příležitost. To se stávalo často, neboť jsem byl považován za člena rodiny. Až na snídaně a večeře jsem se stravoval mimo dům.
V tomto domě, ve kterém jsem byl tak upřímně přijat do rodiny, jsem se cítil dobře nejen já sám. Když občas přijížděli na schůze Goethovy společnosti mladší účastníci z Berlína, kterým jsem byl blízký a kteří chtěli strávit nějaký čas nerušeně jen „mezi sebou“, pak přicházeli ke mně do domu Eunikeových. A podle toho, jak se chovali, mohu usuzovat, že se tam cítili velmi dobře.
Pokud byl ve Výmaru Otto Erich Hartleben, přicházel sem rád také on. Sestavili jsme spolu během několika dní Goethův breviář, který potom vydal.
Tady jsem napsal své knihy „Filosofie svobody“ a „Nietzsche, bojovník proti své době“.
A myslím, že i mnohý z mých výmarských přátel se mnou rád prožil nějakou hodinku – někdy i více – v domě Eunikeových.
Především mám na mysli dr. Augusta Fresenia, se kterým mě spojovalo pravé přátelství. Od jisté doby se stal stálým spolupracovníkem archivu. Předtím vydával „Německé literární noviny“. Jeho redakce byla všeobecně považována za vzornou. Měl jsem toho hodně na srdci, pokud jde o výhrady proti takové filologii, jaká tehdy převládala zejména pod vedením Schererových přívrženců. August Fresenius mě však vždy znovu odzbrojoval tím, jakým on byl filologem. Nikdy se ani na okamžik netajil tím, že chce být filologem a nic než jen pravým filologem. Ale u něj byla filologie skutečnou láskou ke slovu, která naplňovala životní silou celého člověka; a slovo pro něj bylo projevem lidství, ve kterém se zrcadlily všechny zákonitosti vesmíru. Kdo chce opravdu prohlédnout tajemství slova, ten k tomu potřebuje nahlížet do všech tajemství bytí. Filolog proto ani nemůže jinak, než pěstovat univerzální vědění. Správná filologická metoda, je‑li přiměřeně použita, může ze zcela prostých východisek objasnit daleké a významné oblasti života.
Fresenius to tenkrát ukázal na jednom příkladu, který mě velmi zaujal. Hodně jsme o této věci mluvili, než ji uveřejnil v krátké, ale závažné poznámce v „Goethově ročence“.
Až do tohoto Freseniova odhalení neporozuměl nikdo z osobností, které se zabývaly výkladem Goethova Fausta, Goethovu výroku, který pronesl pět dní před svou smrtí k Wilhelmu von Humboldt. Goethe řekl: „Je tomu přes šedesát roků, co jsem měl od mládí koncepci ‚Fausta‘ od počátku jasnou, ostatní jsem oproti tomu měl rozpracováno méně“. Vykladatelé chápali výraz „od počátku“ tak, jako by měl Goethe od počátku ideu nebo plán celého dramatu Fausta, ve kterém pak více méně zpracovával jen jednotlivosti. To si myslel i můj milý učitel a přítel Karl Julius Schröer.
Uvažme: kdyby to bylo správné, pak bychom měli v Goethově „Faustovi“ dílo, které Goethe v hlavním směru načrtl již v mládí. Muselo by se připustit, že Goethovo duševní založení bylo takové, že na základě všeobecné ideje pracoval tak, že svou pevně stanovenou ideu rozpracovával šedesát let. Freseniovo odhalení nevyvratitelným způsobem ukázalo, že tomu tak není. Prokázal, že Goethe nikdy nepoužil slovo „od počátku“ v tom smyslu, jaký mu připisovali vykladatelé. Řekl například, že knihu četl „od počátku“ a další obsah nikoli. Používal slovo „od počátku“ jen v prostorovém smyslu. Tím se dokázalo, že žádný z vykladatelů „Fausta“ neměl pravdu, a že Goethe neříkal nic o plánu „Fausta“, který by existoval již „od počátku“, ale jen to, že mu jako mladému muži byly počáteční části jasné, a že následující části tu a tam podrobně dopracoval.
Tak se správným použitím filologické metody osvětlila celá Goethova psychologie.
Tenkrát jsem se jen divil tomu, že něco takového, co mělo mít dalekosáhlé následky pro chápání Goethova ducha, udělalo po zveřejnění v „Goethově ročence“ malý dojem právě na ty, které by to mělo zajímat nejvíce.
Ale s Augustem Freseniem jsme nemluvili pouze o filologii. Předmětem našich dlouhých rozhovorů bylo vše, co tehdy hýbalo dobou, všechno zajímavé, co se ve Výmaru nebo mimo něj stalo. Bývali jsme totiž často pospolu. O mnohých věcech jsme vedli vzrušené diskuse, ale všechny končily vždy v úplné harmonii. Byli jsme vzájemně přesvědčeni o vážnosti, která prostupovala naše názory. S tím větší hořkostí musím vzpomínat na to, že i mé přátelství k Augustu Freseniovi utrpělo trhlinu v souvislosti s nedorozuměními, které se týkaly mého vztahu k Nietzschovu archivu a k paní dr. Förster‑Nietzschové. Přátelé si nemohli udělat žádnou představu o tom, co se vlastně stalo. A já jsem jim uspokojivé vysvětlení ani dát nemohl, neboť se vlastně nestalo nic. Všechno bylo založeno na nedorozumění ohledně neexistujících skutečností, které vzniklo v Nietzschově archivu. To, co jsem k tomu mohl říci, jsem napsal ve svých článcích, které později vyšly v „Literárním magazínu“. Tohoto nedorozumění jsem hluboce litoval, neboť přátelství k Augustu Freseniovi bylo hluboce zakořeněno v mém srdci.
Jiné přátelství, na které od té doby často vzpomínám, jsem navázal k Franzi Ferdinandu Heitmüllerovi, který se stal spolupracovníkem archivu o něco později než E, von der Hellen a já.
Heitmüller byl jemná, umělecky cítící duše. Ve všem se vlastně rozhodoval uměleckým citem. Intelektualita mu byla zcela cizí. Tím vnesl do celkového tónu, jakým se v archivu mluvilo, cosi uměleckého. Tehdy vydal jemnocitné novely. Vůbec nebyl špatným filologem; nepracoval pro archiv jistě o nic hůře, než kdokoli jiný. Ale k tomu, jak se v archivu pracovalo, zastával vždy jakousi vnitřní opozici. Zejména ke způsobu, jakým byla tato práce chápána. Díky jeho vlivu jsme si velmi živě uvědomovali, že Výmar kdysi býval místem duchovně velmi živým, naplněným ušlechtilou tvorbou; nyní se však jeho představitelé spokojovali s tím, že o této tvorbě jen slovíčkařili, „určovali způsob čtení“ a nanejvýš vykládali text. Heitmüller psal o tom, co chtěl říci, anonymní novely „Zašlé město Vineta“, uveřejňované v časopisu S. Fischera „Nové německé rozhledy“. Ach, kolik námahy tenkrát stálo uhodnout, kdo tento duchovně kvetoucí Výmar učinil takovým „zašlým městem“.
Heitmüller žil ve Výmaru se svou matkou, neobyčejně milou dámou. Ta se přátelila s paní Annou Eunike a ráda chodívala do jejího domu. A tak jsem měl často to potěšení vidět Heitmüllera i jeho matku v domě, kde jsem bydlel.
Musím vzpomenout i na jednoho přítele, se kterým jsem se ve Výmaru poměrně brzy seznámil a který se se mnou srdečně přátelil i když jsem Výmar opustil, ba ještě i tehdy, když jsem do něj později tu a tam přijížděl na návštěvu. Byl to malíř Joseph Rolletschek. Byl německým Čechem a do Výmaru přišel přitahován uměleckou školou. Byla to veskrze laskavá osobnost, a každý, kdo s ním rozmlouval, mu rád otevřel své srdce. Rolletschek byl sentimentální a zároveň lehce cynický. Na jedné straně byl pesimista a na straně druhé měl sklon život podceňovat, takže podle jeho mínění ani nestálo za námahu hodnotit věci tak, aby byly důvodem k pesimismu. V jeho přítomnosti se muselo mluvit o nespravedlnosti života; bez konce horlil proti křivdě, kterou svět spáchal na ubohém Schillerovi, zatímco ke Goethovi byl osud tak příznivý.
Přestože každodenní styk s takovými osobnostmi dodával živost myšlení i cítění, nemohl jsem v této výmarské době mluvit přímo o svém prožívání duchovního světa ani s těmi, s nimiž jsem se důvěrně stýkal. Měl jsem za to, že je nutné nahlédnout, že správná cesta do duchovního světa vede nejprve k prožívání samotných idejí. Ve všech formách jsem uplatňoval, že tak jako může člověk ve svém vědomém prožívání obsáhnout barvy, tóny, tepelné kvality a podobně, právě tak může prožívat čisté, jakýmkoli vnějším vnímáním neovlivněné ideje, plně žijící svým vlastním životem. A v těchto idejích je skutečný, živoucí duch. Říkal jsem si, že všechno ostatní duchovní prožívání v člověku musí ve vědomí vyklíčit z tohoto prožívání idejí.
Toto mé hledání duchovního prožívání především v prožívání idejí ovšem vedlo k nedorozumění, o kterém jsem se zmínil, protože ani moji důvěrní přátelé v idejích nespatřovali živoucí skutečnost a pokládali mě za racionalistu nebo intelektuála.
Nejenergičtěji chápal živoucí skutečnosti ideového světa mladší člověk, který do Výmaru častěji přicházel, Max Christlieb. Tohoto mladého muže, hledajícího duchovní poznání, jsem častěji vídal na začátku mého pobytu ve Výmaru. Měl tenkrát za sebou přípravu na evangelického faráře, složil právě doktorskou zkoušku a připravoval se na misii do Japonska, kterou také brzy uskutečnil.
Tento muž – řekl bych – nadšeně nahlížel, jak člověk žije v duchu, žije‑li v čistých idejích; nahlížel, že když v poznání zazáří celá příroda v čistém ideovém světě, pak má před sebou člověk ve vší hmotě jen zdání (iluzi), a že se pomocí idejí všechno fyzické bytí odhaluje jako duch. – Hluboce mě uspokojovalo, že jsem u této osobnosti našel tak bezvýhradné porozumění pro duchovní podstatu. Bylo to porozumění pro duchovní bytí v oblasti idejí. Zde ovšem žije duch tak, že se vnímavému pohledu z moře všeobecného ideového bytí ducha ještě neuvolňují cítivé a tvořivé duchovní individuality. O těchto duchovních individualitách jsem ovšem s Maxem Christliebem ještě mluvit nemohl. To bych od jeho krásného idealismu žádal příliš mnoho. Ale o pravém bytí ducha jsem s ním hovořit mohl. Důkladně si přečetl všechno, co jsem dosud napsal. Měl jsem na počátku devadesátých let dojem, že Max Christlieb má dar vniknout do duchovního světa pomocí živých idejí tou nejpřiměřenější cestou. O tom, že později tuto orientaci plně nedodržel, ale vydal se poněkud jiným směrem, tady není důvod hovořit.

XXI.

Prostřednictvím svobodomyslného politika, o kterém jsem se již zmínil, jsem se seznámil s majitelem jednoho knihkupectví. Tento obchod s knihami už kdysi zažil lepší časy než byly ty, které prožíval v době mého pobytu ve Výmaru. Tehdy obchod ještě vedl otec mladého muže, kterého jsem poznal jako majitele. Pro mě bylo důležité, že toto knihkupectví vydávalo list, který přinášel přehledné články o současném duchovním životě a básnické, vědecké a umělecké kritiky. I tento list prožíval svůj úpadek; neměl možnost rozšíření. Mně však poskytoval příležitost psát o mnohém, co se tenkrát nacházelo v mém duchovním obzoru, nebo o tom, co do něj vstoupilo. Ačkoli množství článků a pojednání o knihách, které jsem napsal, četli jen nemnozí, bylo pro mě příjemné mít k dispozici list, který ode mě tiskl to, co jsem chtěl. Byl v tom pro mě skrytý podnět, který se stal plodným později, když jsem vydával „Literární magazín“, a mou povinností pak bylo myslet a cítit spolu se současným duchovním životem.
Tak se pro mě stal Výmar místem, ke kterému jsem se později v myšlenkách často vracel. Úzký obzor, ve kterém jsem ve Vídni musel žít, se tady totiž rozšířil, a já jsem prožíval mnohé duchovní i lidské zkušenosti, jejichž důsledky se projevily až později.
Avšak ze všeho nejdůležitější pro mě přece jen byly vztahy, které jsem tu navázal k jednotlivým lidem.
Když jsem v pozdějších letech vzpomínal na Výmar a svůj život v něm, vracíval jsem se v duchu hlavně k jednomu domu, který mi byl obzvlášť milý.
Seznámil jsem se s hercem Neufferem a to ještě v době, kdy hrál ve výmarském divadle. Vážil jsem si u něj především toho, jak vážně a přísně pojímal své povolání. V jeho úsudcích o jevištním umění nebylo nic diletantského. Působilo to velmi blahodárně, protože ne vždy si uvědomujeme, že herecké umění musí splňovat věcné umělecké podmínky podobně, jako například hudba.
Neuffer se oženil se sestrou pianisty a skladatele Bernharda Stavenhagena. Byl jsem uveden do jeho domu. Tím jsem byl také zároveň přátelsky přijat v domě rodičů paní Neufferové a Bernharda Stavenhagena. Paní Neufferová byla dáma, vyzařující duchovní atmosféru do svého celého okolí. Její názory, hluboce zakořeněné v její duši, podivuhodně ozařovaly vše, o čem se v jejím domě nenuceně mluvilo. Rozvážně, avšak s půvabem vyslovovala to, co chtěla říci. A v každém okamžiku, který jsem prožil v domě Neufferových, jsem měl pocit, že paní Neufferová vzácným způsobem usiluje o pravdivost ve všech směrech života.
Jejich náklonnost ke mně jsem poznával z mnoha nejrůznějších událostí. O jedné z nich bych se chtěl zmínit.
Jednou na Štědrý večer ke mně přišel pan Neuffer, a protože jsem nebyl doma, zanechal mi vzkaz, že k nim určitě musím přijít na vánoční nadílku. – To pro mě však nebylo snadné, neboť jsem se ve Výmaru musel účastnit vždy několika takových slavností. Ale nakonec jsem přišel. A tady, vedle pěkně srovnaných dárků pro děti, jsem našel zvláštní vánoční dárek pro sebe, jehož hodnota může být patrná jen z událostí, které tomuto večeru předcházely.
Jednou jsem navštívil sochařský ateliér, jehož sochař mi chtěl ukázat své práce. To, co jsem tu viděl, mě v podstatě nijak zvlášť nezaujalo. Jen jediná bysta, ležící ztracená v koutě, upoutala mou pozornost. Byla to bysta Hegela. V ateliéru, který patřil k bytu starší dámy, ve Výmaru velmi vážené, se dalo najít všechno možné. Sochaři si tuto místnost najímali vždy na krátkou dobu, a tak v ní zůstalo ležet ledacos, co si nájemník nechtěl vzít s sebou. Byly tam však i věci, které se tu povalovaly dlouho nepovšimnuty, jako právě tato Hegelova bysta.
Díky svému zájmu jsem se o této bystě tu a tam zmínil. Tak se také jednou stalo i v domě Neufferových, kde jsem ještě lehce naznačil, že bych tuto bystu rád získal do svého vlastnictví.
A tak jsem tuto bystu nejbližší Štědrý večer dostal jako dárek u Neufferových. – Příští den u oběda, na který jsem byl pozván, mi Neuffer vyprávěl, jak tuto bystu získal.
Nejprve navštívil dámu, které ateliér patřil. Řekl jí, že v jejím ateliéru tuto bystu viděl někdo, komu velmi záleží na tom, aby ji mohl získat. Dáma řekla, že takové předměty jsou v jejím domě odedávna, avšak je‑li tu právě „Hegel“, o tom nic neví. Byla však ochotná Neuffera provést, aby se mohl podívat sám. – „Prohledal“ všechny kouty, ani ten nejskrytější nezůstal bez povšimnutí, ale Hegelova bysta se nikde nenašla. Neuffer byl velice zarmoucen, neboť myšlenka učinit mi touto bystou radost ho naplňovala hlubokým uspokojením. – Stál již ve dveřích s paní domu, když přicházela služebná a ještě stačila zaslechnout Neufferova slova: „Je to škoda, že jsme tu Hegelovu bystu nenašli.“ „Hegel“, pravila dívka, „není to snad ta hlava s uraženým nosem, která leží v mém pokoji pod postelí?“ – Okamžitě byl uspořádán poslední akt této expedice a Neuffer bystu skutečně získal; do vánoc měl právě tak ještě čas doplnit chybějící část nosu.
A tak jsem přišel k Hegelově bystě, která patří k nemnohému, co mě pak na různých místech doprovázelo. Rád jsem se na tuto Hegelovu hlavu díval (jejím autorem je Wichmann z r. 1826), když jsem se nořil do jeho myšlenkového světa. A to bylo skutečně velmi často. Rysy jeho tváře jsou nejlidštějším výrazem nejčistšího myšlení a jsou velmi působivým průvodcem v životě.
Tak tomu bylo u Neufferů. Byli neúnavní v tom, udělat někomu radost něčím, co zvláště souviselo s jeho bytostí. Děti, které k Neufferovým postupně přicházely, měly vzornou matku. Paní Neufferová ani tolik nevychovávala tím, co dělala, jako tím, čím byla; celou svou bytostí. Měl jsem to potěšení být kmotrem jednomu z jejich synů. Každá návštěva v tomto domě pro mě byla zdrojem vnitřního uspokojení. Chodíval jsem k nim na návštěvu i později, když jsem odešel z Výmaru a tu a tam jsem přijížděl na přednášky. Bohužel už jsem tam dlouho nebyl. A tak jsem Neufferovy nemohl vidět ani v letech, kdy je stihl bolestný osud. Tato rodina patřila k těm, kteří byli světovou válkou nejvíce zkoušeni.
Roztomilou osobností byl otec paní Neufferové, starý Stavenhagen. Dříve byl činný v praktickém povolání, ale potom odešel na odpočinek. Nyní žil plně ponořený do své knihovny, kterou si pořídil. Způsob života, jakým žil, na ostatní působil velice sympaticky. Ve starém, milém pánovi totiž nebyla žádná samolibost nebo pýcha na vlastní poznání, ale spíše něco, co v každém slově prozrazovalo poctivou touhu po vědění.
Ve Výmaru tenkrát skutečně vládly takové poměry, že sem přicházely duše, které se jinde cítily nespokojeny. Tak tomu bylo s těmi, kteří si zde vybudovali domov, ale i s těmi, kteří sem rádi přicházeli na návštěvu. Z mnohých se dalo vycítit, že návštěvy ve Výmaru jsou pro ně něčím jiným než návštěvy ostatních míst.
Zvláště jsem to pociťoval u dánského básníka Rudolfa Schmidta. Poprvé sem přijel při uvedení svých dramat „Proměněný král“. Seznámil jsem se s ním již při této návštěvě. Potom však přijížděl při různých příležitostech, při kterých Výmar hostil nové návštěvníky. Tento muž krásné postavy s vlajícími vlasy se mezi nimi často objevoval. Jeho duši přitahovalo to, jakým je člověk ve Výmaru. Byl osobností vyhraněného charakteru, přívržencem filosofa Rasmuse Nielsena. Díky vlivu tohoto filosofa, který vycházel z Hegela, měl Rudolf Schmidt to nejušlechtilejší porozumění pro německou idealistickou filosofii. A jestliže byly Schmidtovy vyhraněné úsudky v tomto směru ostře pozitivní, neméně takové byly i jeho úsudky ve směru negativním. Stával se kousavým, satirickým, cele zničujícím, když začal mluvit o Georgu Brandesovi. V celé jeho široké, k antipatii směřující oblasti pocitů, bylo něco uměleckého. Takovým dojmem na mě tyto projevy působily, neboť jsem toho od Georga Brandese hodně přečetl. Zvláště mě zajímalo, co díky svému širokého okruhu pozorování a vědění duchaplně vyprávěl o duchovních proudech evropských národů. – Ale to, co předkládal Rudolf Schmidt, bylo subjektivně poctivé a vzhledem k charakteru tohoto básníka skutečně poutavé. – Nakonec jsem si Rudolfa Schmidta v hloubi srdce oblíbil; těšíval jsem se na dny, ve kterých se zdržoval ve Výmaru. Bylo zajímavé slyšet ho mluvit o jeho severské vlasti a vidět, jaké významné vlastnosti u něj pocházely právě ze základního zdroje severského cítění. Neméně zajímavé bylo hovořit s ním o Goethovi, Schillerovi nebo Byronovi. Pak skutečně mluvil jinak než Georg Brandes. Ten je ve všech svých úsudcích mezinárodní osobností; v Rudolfu Schmidtovi však vždy hovořil Dán. Ale právě proto mluvil v mnoha směrech a o mnohém ještě zajímavěji než Georg Brandes.
Koncem svého výmarského pobytu jsem se blíže seznámil s Conradem Ansorgem a jeho švagrem von Cromptonem. Conrad Ansorge později skvělým způsobem rozvinul své velké umělecké nadání. Ale tady chci hovořit o tom, čím pro mě bylo jeho krásné přátelství koncem devadesátých let a jak se mi tehdy jevil.
Ansorgova a von Cromptonova manželka byly sestry. Z jistých důvodů se naše společné schůzky konaly buď v domě Cromptonových nebo v hotelu „Ruský dvůr“.
Ansorge byl energický umělecký člověk. Působil jako pianista a skladatel. V době naší známosti komponoval Nietzschovy 
a Dehmelovy básně. Byla to vždy slavnostní událost, když mohli Ansorgovi a Cromptonovi přátelé slyšet novou kompozici.
K těmto přátelům patřil také výmarský redaktor Paul Böhler. Redigoval noviny „Německo“, které byly oproti úředním „Výmarským novinám“ nezávislejší. Tento okruh přátel tvořili i jiní mí výmarští přátelé: Fresenius, Heitmüller, Fritz Koegel a jiní. Když se ve Výmaru objevil Otto Erich Hartleben, docházel do tohoto již uceleného okruhu přátel i on.
Conrad Ansorge vyrostl z Lisztova okruhu. Není to jistě nic, co by neodpovídalo skutečnosti, když řeknu, že se hlásil k Lisztovi jako jeden z jeho žáků, kteří na svém mistrovi věrně a oddaně umělecky lpěli. Skrze Conrada Ansorga jsme ve své duši mohli překrásně vyciťovat právě to, co z Liszta žilo dál. Neboť veškerá hudba od něj vycházela ze zcela původního pramene individuální lidskosti. Tato lidskost mohla být podnícena jedině Lisztem; poutavá však na ní byla její původnost. Tyto skutečnosti vyslovuji tak, jak jsem je tehdy prožíval; není rozhodující, jaké stanovisko jsem k nim zaujal později nebo jak se k nim stavím dnes.
V minulosti byl Ansorge díky Lisztovu vlivu připoután k Výmaru; v době, o níž zde mluvím, již toto spojení pominulo. A právě to bylo zvláštností v okruhu lidí kolem Ansorga a Cromptona, že k Výmaru zaujímali zcela jiné stanovisko, než většina osobností mně blízkých, o kterých jsem se doposud zmínil.
Tyto osobnosti žily ve Výmaru výše zmíněným způsobem. Ale tento okruh lidí se zajímal spíše o události mimo Výmar. A tak se stalo, že jsem se v době, kdy byla moje práce ve Výmaru skončena a musel jsem pomýšlet na to, že Goethovo město opustím, spřátelil s lidmi, pro které život ve Výmaru nebyl nijak zvlášť charakteristický. S těmito přáteli se člověk cítil, jakoby již žil mimo Výmar.
Ansorge, který Výmar pociťoval pro svůj umělecký rozvoj téměř jako okovy, přesídlil téměř současně se mnou do Berlína. Paul Böhler, ačkoli byl redaktorem nejčtenějších výmarských novin, nepsal na základě tehdejšího „výmarského ducha“, ale naopak tohoto ducha z širších hledisek často přísně kritizoval. Pozvedal svůj hlas vždy, když šlo o to, uvést do správného světla to, co bylo výsledkem oportunismu a omezenosti. A tak se stalo, že právě v době, kdy docházel do zmíněného kruhu, ztratil své místo.
Von Crompton byl nejlaskavější osobností, jakou si bylo možné představit. V jeho domě tento kruh prožíval nejkrásnější chvíle. Středem společnosti tu byla paní von Crompton, duchaplná, půvabná osobnost, která působila jakoby slunečním světlem na všechny, kdo byli v jejím okolí.
Celý tento kruh takřka žil ve znamení Nietzschově. Nietzschovo pojímání života považovali za nanejvýš významné; oddávali se duševnímu stavu, jehož nositelem byl Nietzsche v přesvědčení, že je to výkvět pravého a svobodného lidství. Zvláště Crompton byl v obou těchto směrech představitelem Nietzschových vyznavačů v devadesátých letech. Můj vlastní vztah k Nietzschovi se v tomto kruhu nezměnil. Protože jsem však byl na Nietzscheho dotazován, když o něm chtěli něco vědět, promítali si způsob, jaký zaujímali k Nietzschovi, i do mého vztahu k němu.
Ale musím říci, že právě tento okruh lidí mnohem více rozuměl tomu, co se Nietzsche domníval poznávat. Snažili se totiž Nietzschovy životní ideály prožívat s mnohem větším porozuměním, než tomu bylo mnohde jinde, kde „Nadčlověk“ a „Mimo hranice dobra a zla“ nerozkvétaly vždy v nejutěšenější květy.
Pro mě byl tento kruh významný pro svou silnou, strhující energii, která v něm žila. Na druhé straně jsem se u něho setkával se vstřícným porozuměním pro všechno, o čem jsem se domníval, že v tomto kruhu mohu přednést.
S uspokojením vzpomínám na večery, ve kterých zářily Ansorgovy hudební výkony, při kterých všichni zúčastnění vyplňovali čas zajímavými hovory o Nietzschovi, a které příjemně plynuly při dalekosáhlých, závažných otázkách o světě a životě, neboť to všechno mi zpříjemňovalo můj poslední čas ve Výmaru.
Protože veškerý život v tomto kruhu vycházel z bezprostředního vážného uměleckého cítění a snažil se proniknout světovým názorem, jehož středem je člověk, nebylo možné mít nepříjemné pocity, když bylo nutné něco vytknout tehdejšímu Výmaru. Byl to podstatně jiný tón než jaký jsem dříve zažil v kruhu Oldenově. Tam bylo ve hře mnoho ironie; také na Výmar se pohlíželo jako na „příliš lidský“, stejně jako by se pohlíželo i na jiná místa, kdybychom v nich žili. V kruhu kolem Ansorga a Cromptona se – řekl bych – spíše vážně pociťovalo: Jakým směrem se má dále ubírat vývoj německé kultury, když takové místo jako Výmar tak málo splňuje úkoly, které mu byly předurčeny?
Na pozadí tohoto společenského styku vznikla má kniha „Goethův světový názor“, kterou jsem uzavřel svou činnost ve Výmaru. Když jsem před nějakým časem připravoval nové vydání této knihy, cítil jsem ve způsobu, jakým jsem tehdy ve Výmaru formoval myšlenky této knihy, doznívat vnitřní náladu přátelských schůzek popisovaného kruhu.
Tato kniha má v sobě cosi méně neosobního, než by měla, kdyby při jejím psaní v mé duši nedoznívaly vibrace toho, co tímto kruhem energicky prostupovalo jako „podstata osobnosti“. Je to jediná z mých knih, o které právě toto musím říci. O všech svých knihách mohu říci, že jsem je v pravém smyslu slova osobně prožil; nikdy však takovým způsobem, kdy vlastní osobnost tak silně prožívá charakter okolních osobností.
To se ale vztahuje pouze na všeobecný ráz této knihy. „Goethův světový názor“ ve vztahu k přírodě je tu však líčen stejně, jak tomu bylo již v mých spisech o Goethovi v osmdesátých letech. Své názory jsem v jednotlivostech rozšířil, prohloubil či upevnil na základě rukopisů, které jsem nalezl až v Goethově archivu ve Výmaru.
Záleželo mi na tom, abych ve všem, na čem jsem v souvislosti s Goethem pracoval, ukázal světu obsah a směr jeho „světového názoru“. Z toho mělo vyplynout to, jak Goethovo obsáhlé a duchovně do věcí vnikající bádání a myšlení dospělo ve zvláštních přírodních odvětvích k jednotlivým objevům. Nešlo mi o to, abych na tyto jednotlivé objevy poukazoval jako na takové, ale o to, že byly výkvětem přírodního nazírání, odpovídajícího duchu.
Tuto část Goethovy myšlenkové a badatelské práce jsem popsal proto, abych toto přírodní nazírání charakterizoval jako část toho, co dal Goethe světu. A ke stejnému cíli jsem směřoval uspořádáním Goethových článků v obou vydáních, na kterých jsem pracoval, a to jak v „Kürschnerově německé národní literatuře“, tak i ve výmarském vydání velkovévodkyně Sophie. Nikdy jsem nepovažoval za svůj úkol, abych z celého Goethova působení znázornil to, co vykonal jako botanik, zoolog, geolog a jako badatel v oboru teorie barev v tom směru, jak tyto výsledky posuzuje fórum platné vědy. – Zdálo se mi nepřiměřené, aby byly články pro vydání uspořádávány tímto způsobem.
A tak tedy ani část Goethových spisů, kterou jsem zpracoval pro výmarské vydání, nebyla ničím jiným, než dokumentem 
o Goethově světovém názoru, zračícím se v jeho přírodním bádání. V něm mělo vyplynout to, jak zvláštně tento světový názor osvětluje oblast botaniky, geologie atd. (Přišlo se například na to, že jsem měl geologicko‑minerální spisy uspořádat jinak, a sice tak, aby bylo možné z jejich obsahu vypozorovat „Goethův poměr ke geologii“. Stačí si jen přečíst, co jsem řekl o uspořádání Goethových spisů v této oblasti v úvodech k mým vydáním v „Kürschnerově německé národní literatuře“, a vůbec pak nelze pochybovat o tom, že jsem na tato hlediska, požadovaná mými kritiky, nikdy nemohl přistoupit. Když mi ve Výmaru svěřili redakci tohoto vydání, mohlo to být známo. Neboť obraz o mých hlediscích si bylo možné učinit z Kürschnerova vydání, které vyšlo dříve, než mi byla svěřena práce ve Výmaru. A tato práce mi byla svěřena s plným vědomím těchto okolností. Nebudu popírat, že to, jak jsem si při zpracování výmarského vydání v některých jednotlivostech počínal, mohou „odborníci“ označit jako chyby. Ty lze uvést na pravou míru. Ale tyto věci by se neměly podávat tak, jako by výsledná podoba tohoto vydání nevycházela z mých zásad, ale z mé schopnosti či neschopnosti. Zvláště by se to nemělo dít na té straně, která připouští, že nemá žádný nástroj k tomu, aby chápala to, co jsem napsal o Goethovi. Pokud jde tu a tam o jednotlivé věcné chyby, mohl bych své kritiky odkázat na ještě horší skutečnosti, totiž na své články, které jsem psal jako žák reálné školy. Již jsem přece v tomto líčení cesty mého života upozorňoval na to, že jsem jako dítě žil v duchovním světě, který pro mě byl samozřejmý, že jsem si však těžce musel vydobývat vše, co mělo vztah k poznání vnějšího světa. Proto jsem se také v tomto poznání ve všech oblastech později vyvíjel. A důsledky toho nesou i jednotlivosti mého vydání Goethových spisů.)

XXII.

Na konci doby, kterou jsem strávil ve Výmaru, mi bylo třicet šest let. Už rok předtím začal v mé duši dalekosáhlý obrat. Když jsem odešel z Výmaru, stal se pro mě citelným zážitkem. Byl zcela nezávislý na změně mých vnějších životních poměrů, které byly jistě velké. Zkušenost s tím, co lze prožít v duchovním světě, pro mě byla vždy samozřejmostí; ale vnímavé pojímání smyslového světa mi působilo veliké obtíže. Bylo tomu tak, jako by mé duševní prožívání neproniklo do smyslových orgánů natolik, abych prožitek těchto orgánů v plném obsahu spojil s duší.
To se úplně změnilo od začátku mého šestatřicátého roku. Má schopnost pozorovat věci, bytosti a děje fyzického světa se stala přesnější a pronikavější. Tak tomu bylo jak v oblasti vědy, tak i ve vnějším životě. Jestliže jsem si dříve velké vědecké souvislosti, které je možné pojmout duchovním způsobem, bez velké námahy duševně osvojoval, avšak smyslové vnímání a zejména jeho zapamatování mi působilo velké problémy, všechno se teď změnilo. Probudila se ve mně nebývalá pozornost pro vše, co lze smyslově vnímat. Jednotlivosti se pro mě staly důležité; měl jsem dojem, že ve smyslovém světě je nutné odhalit něco, co může odhalit pouze tento svět. Považoval jsem za ideál poznávat tento svět jedině prostřednictvím toho, co on sám říká, aniž bych do něj vnášel něco svým myšlením nebo jiným vnitřním duševním obsahem.
Pozoroval jsem, že proměnu v lidském životě jsem prožíval mnohem později než jiní. Ale viděl jsem také, že to má pro duševní život zcela konkrétní důsledky. Lidé, kteří brzy přecházejí od duševního působení v duchovním světě k prožívání fyzičnosti, nedospívají k čistému pojímání ani duchovního, ani fyzického světa. Neustále zcela instinktivně směšují smyslové zážitky s tím, co prožívá duše prostřednictvím ducha, a co duše potřebuje k tomu, aby si věci „představovala“.
Přesnost a pronikavost smyslového pozorování mi umožnila vstoupit do zcela nového světa. Získal jsem objektivní postoj ke smyslovému světu, zbavený veškeré duševní subjektivity, postoj, o kterém mi duchovní nazírání nemohlo nic říci.
To se však zpětně odráželo i v duchovním světě. Neboť tím, že smyslový svět díky smyslovému vnímání odhaloval svou podstatu, vznikal pro poznání také pól opačný, ve kterém bylo možné docenit duchovnost v její plné podstatě, nesmíšené s podstatou smyslového světa.
Tato skutečnost zvlášť ostře působila i do duševního prožívání, protože se týkala i lidského života. Své pozorování, kterým jsem byl nadán, jsem zaměřil ke zcela objektivnímu přijímání toho, co určitý člověk prožíval. Úzkostlivě jsem se střežil kritizovat to, co lidé dělali nebo posuzovat je na základě svých sympatií či antipatií; chtěl jsem „prostě dát na sebe působit člověka takového, jaký je“.
Brzy jsem shledal, že takové pozorování světa ve skutečnosti vede do světa duchovního. Pozorujeme‑li fyzický svět, zcela vycházíme ze sebe samých; a právě díky zvýšené duchovní pozorovací schopnosti pak opět vcházíme do duchovního světa.
Tak jsem tehdy ve své duši vnímal duchovní a smyslový svět v jejich plném protikladu. Tento protiklad jsem však nepociťoval jako něco, co by muselo pomocí filosofického myšlení směřovat k jakémusi vyrovnání – k „monismu“. Cítil jsem to spíše tak, že žiji‑li celou svou duší v tomto protikladu, má to stejný význam jako „rozumět životu“. Kde jsou tyto protiklady vyrovnané, tam převládá něco neživého, mrtvého. Kde je život, tam působí nevyrovnaný protiklad; a život sám je ustavičným překonáváním protikladů, ale současně i jejich novým tvořením.
Z toho všeho do mého citového života pronikala intenzívní oddanost k prožívání záhady světa, ale nikoli k teoretickému myšlení o ní. 
Abych ke světu získal správný meditativní vztah, stále znovu jsem si ve své duši uvědomoval: zde je svět plný záhad. K němu by mělo přistoupit poznání. To však záhady většinou řeší jako nějaký myšlenkový obsah. Záhady se však – tak jsem si musel říci – neřeší myšlenkami. Myšlenky sice duši přivádějí na cestu řešení, ale samy řešení neobsahují. Určitá záhada vzniká ve skutečném světě, je tu jako jev, a její řešení spočívá rovněž jen ve skutečnosti. Je tu obsaženo jako něco, co je bytostí nebo dějem, a to pro nás představuje vyřešení záhady.
Tak jsem si také řekl: Celý svět, kromě člověka, je hádankou, nejvlastnější světovou hádankou; a člověk sám je řešením.
Proto jsem dospěl k myšlence, že člověk je v každém okamžiku schopen říci něco o záhadě světa. To, co říká, však z celkového řešení obsahuje vždy jen tolik, nakolik člověk poznal sám sebe.
Tak se také poznání stává skutečným procesem. Ve světě se zjevují otázky, odpovědi se zjevují jako skutečnosti; poznání člověka je jeho účast na tom, co říkají bytosti a děje v duchovním a fyzickém světě.
To všechno již bylo obsaženo ve spisech, které jsem dosud vydal, ať již v podobě náznaků, či na některých místech dokonce zcela zřetelně. Ale v této době se to pro mě stalo velmi intenzívním zážitkem duše, který naplňoval chvíle, ve kterých poznání v meditaci pohlíželo na základy světa. A co je tím hlavním: tento zážitek duše ve své tehdejší síle vysvítal z objektivní oddanosti čistému, nezkalenému smyslovému pozorování. Díky tomuto pozorování mi byl dán nový svět; svou duševní poznávací silou jsem byl nucen hledat to, co bylo opačným zážitkem duše, abych s tímto novým světem docílil rovnováhu.
Jakmile jsem o povaze smyslového světa pouze nepřemýšlel, ale nazíral na ni smyslově, stála přede mnou záhada jako skutečnost. A její řešení je skryto v člověku samém.
V celé mé duševní bytosti žilo nadšení pro to, co jsem později nazval „poznání, odpovídající skutečnosti“. A zejména mi bylo jasné, že člověk s tímto „poznáním, odpovídajícím skutečnosti“ nemůže zůstávat někde v koutě světa, zatímco bytí a vývoj se odehrává mimo něj. Poznání se pro mě stalo tím, co patří nejen k člověku, ale i k dějům bytí a vývoji světa. Jako kořen a kmen stromu nejsou ničím hotovým, nedospěje‑li jejich život až ke květu, tak není ani bytí a vývoj světa ničím vpravdě trvalým, jestliže je nepronikne obsah poznání. S tímto nazíráním jsem si opakoval při každé příležitosti, při které to bylo jen možné: Člověk není bytostí, která tvoří obsah poznání pro sebe, nýbrž svou duší poskytuje dějiště, na kterém svět své bytí a vývoj teprve zčásti prožívá. Kdyby nebylo poznání, zůstal by svět nehotový.
Tímto poznáváním, kterým jsem se vžíval do skutečnosti světa, jsem nacházel stále více možností, abych podstatu lidského poznání ochránil před názorem, že si člověk tímto poznáním vytváří jen jakýsi obraz světa či něco podobného. V mé ideji poznání se člověk stává spolutvůrcem na samotném světě, nikoli tím, kdo dodatečně vytváří něco, co může svět postrádat, aniž by proto byl nedokonalý.
Ale stále více se mi v mém poznání ujasňovala i „mystika“. Spoluprožívání světového dění člověkem bylo vyzvednuto z neurčitého mystického cítění a postaveno do světla, ve kterém se zjevují ideje. Smyslový svět, nahlížen ve své samotné podstatě, je zprvu bez jakýchkoli idejí, tak jako je kořen a kmen stromu bez květů. Ale jako květ není v temnu mizícím rostlinným bytím, nýbrž přetvořením tohoto bytí samotného, tak je v člověku i ideový svět, vztahující se ke světu smyslů, přetvořením smyslového bytí, nikoli temným mystickým zasahováním něčeho neurčitého do duševního světa člověka. Stejně jasné, jako jsou fyzické věci a děje ve světle slunce, musí se v duchovním jasu objevit to, co žije v lidské duši jako poznání.
Díky této orientaci ve mně působilo zcela jasné prožívání duše. Avšak bylo pro mě mimořádně obtížné dát tomuto prožívání určitý výraz.
Koncem mého pobytu ve Výmaru jsem napsal knihu „Goethův světový názor“ a úvody k poslednímu svazku Goethových spisů, který jsem vydal v „Kürschnerově německé národní literatuře“. Chci zde vzpomenout i svůj úvod k „Průpovědím v próze“ od Goetha, který jsem vydal, a srovnat ho se svou knihou „Goethův světový názor“. Povrchní pozorování může v těchto vývodech, které vznikly téměř současně, nacházet tu a tam rozpor. Přihlédneme‑li však k tomu, co žije pod povrchem, co se chce z povrchně tvořených formulací zjevit jako nazírání na hlubiny života, duše a ducha, pak v těchto mých tehdejších pracech nebudeme nacházet rozpor, ale právě zápas o výraz. Je to zápas o to, vpravit do pojmů světového názoru právě zde vylíčený zážitek poznání o vztahu člověka ke světu, o vzniku a řešení záhad v opravdové skutečnosti.
Když jsem asi po třech a půl letech psal svou knihu „Světové a životní názory v devatenáctém století“, pokročil jsem v mnoha směrech dále, a mohl jsem tyto popisované zážitky poznání využít pro vylíčení jednotlivých světových názorů v dějinách.
Kdo chce odmítat spisy jen proto, že v nich duševní život zápasí o poznání, což ve světle zde podaných výkladů znamená, že se v nich dále rozvíjí světový život ve svém zápase na dějišti lidské duše, tomu se – podle mého názoru – nemůže podařit pohroužit se svou poznávající duší do pravé skutečnosti. To je něco, co se ve mně tehdy názorově upevnilo, zatímco můj pojmový svět tato skutečnost pronikala již dlouho.
V souvislosti s obratem v mém duševním životě pro mě vyvstaly obsahově závažné vnitřní zkušenosti. – V duševním prožívání jsem poznal podstatu meditace a její význam pro náhledy do duchovního světa. Meditativní život jsem vedl již dříve; podnět k němu však vycházel z ideového poznání jeho hodnoty pro světový názor, úměrný duchu. Nyní však v mém nitru vystoupilo něco, co vyžadovalo meditaci jako nezbytnost pro můj duševní život. Tento duševní život, k němuž jsem se propracoval, potřeboval meditaci stejně, jako organismus na určitém stupni svého vývoje potřebuje dýchat plícemi.
Vztah obyčejného pojmového poznání, získaného smyslovým pozorováním, k nazírání ducha, se mi v tomto období života přeměnil ze spíše ideového prožívání na takové, při kterém je účasten celý člověk. Ideové prožívání, které však skutečnou duchovnost také přijímá, je prvkem, ze kterého se zrodila moje „Filosofie svobody“. Pro duchovní svět je mnohem podstatnější prožívání prostřednictvím celé bytosti člověka, než prožívání ideové. Ale přesto je ideové prožívání již vyšším stupněm oproti pojmovému chápání smyslového světa. V ideovém prožívání nepojímáme jen smyslový svět, ale do jisté míry i svět duchovní, bezprostředně s ním hraničící.
Zatímco toto všechno tehdy v mé duši hledalo svůj výraz a způsob prožití, nacházel jsem ve svém nitru tři způsoby poznání. První způsob je poznání pojmové, získané smyslovým pozorováním. Toto poznání si duše osvojuje a uchovává v nitru podle síly své paměti. Opakování osvojeného obsahu má jen ten smysl, že se tento obsah může dobře uchovat. Druhý způsob poznání je ten, při kterém pojmy nezískáváme smyslovým pozorováním, ale prožíváme je v nitru nezávisle na smyslech. Toto prožívání svou podstatou zaručuje, že pojmy jsou založeny v duchovní skutečnosti. K této záruce při tomto způsobu pozorování člověk dospívá na základě zkušeností se stejnou jistotou, jako při smyslovém poznání dospívá k jistotě, že před sebou nemá iluze, ale fyzickou skutečnost.
U tohoto ideově‑duchovního poznání už nestačí – jako u poznání smyslového – osvojování, které pak vede k tomu, že toto poznání máme pro paměť. Děj osvojování se musí učinit trvalý. Jako organismu nestačí dýchat jen nějakou dobu, aby pak toto dýchání využil v dalším životě, tak ani ideově‑duchovnímu poznání nestačí takové osvojování, jaké stačí poznání smyslovému. Pro toto poznání je nutné, aby byla duše v trvalém živoucím vzájemném vztahu se světem, do kterého se člověk tímto poznáním přenáší. To umožňuje meditace, která – jak bylo výše naznačeno – vyplývá z ideového náhledu na hodnotu meditování. Toto vzájemné působení jsem hledal již dlouho před svým duševním obratem (v pětatřicátém roce života).
Meditování se nyní stalo nezbytnou nutností mého duševního života. A tak se v mém nitru objevil třetí způsob poznání. Ten vedl nejen do dalších hlubin duchovního světa, ale umožňoval s ním také intimní soužití. A tak jsem právě z vnitřní nutnosti vždy znovu činil středem svého vědomí zcela určitý druh představ.
Byl to následující druh představ:
Vžívám‑li se svou duší do představ, které jsem si ve smyslovém světě vytvořil, jsem schopen z bezprostřední zkušenosti mluvit o skutečnosti toho, co jsem prožil, jen tak dlouho, dokud stojím před věcí nebo dějem, který smyslově pozoruji. Mysl mi zaručuje pravdivost toho, co pozoruji, jen potud, pokud pozoruji.
Tak tomu však není, když se ideově‑duchovním poznáním spojuji s bytostmi nebo ději duchovního světa. V tomto případě díky jednotlivému nazírání získáváme bezprostřední zkušenost trvání vnímaných dějů nebo bytostí, která samotnou dobu zření přesahuje. Prožívá‑li někdo například „já“ člověka jako svou nejvlastnější vnitřní podstatu, pak na základě nazírajícího prožívání ví, že toto „já“ tu bylo i před tímto životem ve fyzickém těle a bude trvat i po něm. To, co je v tomto „já“ prožíváno, se tedy zjevuje bezprostředně, tak jako růže bezprostřednímu vnímání zjevuje svou červenou barvu.
Touto meditací, konanou z vnitřní duchovní nutnosti života, se stále více rozvíjí vědomí „vnitřního duchovního člověka“, který může žít zcela odpoután od fyzického organismu a vnímat a pohybovat se v duchovnu. Tento v sobě samostatný duchovní člověk se pro mě stal vlivem meditace zkušeností. Tím se podstatně prohloubilo duchovní prožívání. To, že smyslové poznání vzniká prostřednictvím organismu, o tom se můžeme dostatečně přesvědčit pozorováním sebe sama, uskutečněným tímto poznáním. Ale i ideově‑duchovní poznání je ještě závislé na organismu. Sebepozorování však ukazuje následující: smyslové pozorování je vázáno na organismus. V ideově‑duchovním poznání je jednotlivý děj na fyzickém organismu zcela nezávislý; avšak to, že je takové poznání vůbec možné, záleží na tom, že je v organismu všeobecně přítomen život. Třetí způsob poznání je možný jedině tehdy, když se duchovní člověk osvobodí od fyzického organismu natolik, jako by tento organismus vůbec nebyl.
Vědomí o tom všem se vyvíjelo vlivem zmíněného meditativního života. Názor, že takovou meditací podléhám jakési autosugesci, jejímž výsledkem je pak duchovní poznání, jsem pro sebe mohl účinně vyvrátit. Neboť o pravdivosti duchovního prožívání mě mohlo přesvědčit už vůbec to první ideově‑duchovní poznání, které svůj život teprve začínalo; nejen poznání, jehož trvání je udržováno meditací. To, jak obezřelé vědomí zcela exaktně zjišťuje pravdu, jsem v tomto případě učinil ještě dříve, než se vůbec dalo mluvit o autosugesci. Takže skutečnost prožívání, které vydobyla meditace, jsem prozkoumal ještě před tímto prožíváním.
Toto všechno, co bylo spojeno s mým duchovním obratem, souviselo s výsledkem možného pozorování sebe sama, které pro mě svým obsahem nabylo vážného významu stejně jako to, co jsem vylíčil výše.
Cítil jsem, jak ideová stránka předchozího života v jistém směru ustoupila do pozadí a na její místo nastoupila vůle. Aby to bylo možné, musí se chtění při rozvíjení poznání zdržet veškeré subjektivní libovůle. Vůle přibývalo v té míře, v jaké ubývalo působení idejí. A vůle převzala i duchovní poznávání, které bylo dříve vedeno téměř zcela ideovými vlivy. Poznal jsem také, že členění duševního života v myšlení, cítění a chtění má jen omezený význam. Vpravdě je v myšlení zároveň obsaženo cítění i chtění; nad obojím však myšlení převládá. V cítění žije myšlení a chtění, a stejně tak ve chtění žije myšlení i cítění. Nyní jsem zažil, jak chtění více přijímalo od myšlení a myšlení zase více od chtění.
Vede‑li na jedné straně meditování k poznání ducha, je na straně druhé důsledkem těchto výsledků pozorování sebe sama vnitřní zesílení duchovního, na organismu nezávislého člověka a upevnění jeho bytosti v duchovním světě stejně, jako má fyzický člověk své zpevnění ve světě fyzickém. – Pak pozorujeme, že není‑li duchovní člověk v duchovním světě omezován fyzickým organismem, jeho upevnění se tu nezměrně stupňuje, avšak není‑li fyzický organismus ve fyzickém světě udržován duchovním člověkem, toto zpevnění tu – ve smrti – ustupuje rozpadu.
S tímto prožívaným poznáním je pak neslučitelná jakákoli forma teorie poznání, která vědění člověka omezuje na určitou oblast a „mimo“ tuto oblast dosazuje „pra‑příčiny“ „samotných věcí“, nepřístupných pro lidské vědění. „Nepřístupné“ pro mě bylo všechno jen „zpočátku“; a nepřístupným zůstává všechno jen tak dlouho, dokud člověk ve svém nitru nevyvinul to podstatné, co je s tímto zprvu neznámým spřízněno a může se s ním proto v prožívaném poznávání trvale spojit. Tato schopnost člověka, umět vrůst do každého způsobu bytí a trvale se s ním spojit, se pro mě stala něčím, co musí uznat ten, kdo chce vidět postavení člověka ke světu v pravém světle. Kdo se k takovému uznání nedokáže probojovat, tomu poznání nemůže poskytnout nic, co skutečně náleží ke světu, nýbrž jen lhostejné napodobování některé části světového obsahu. Při tomto napodobujícím poznání však v sobě člověk nemůže uchopit bytost, která mu jako plně vědomá individualita zprostředkovává vnitřní prožívání toho, že je pevně zakotven ve vesmíru.
Mně záleželo na tom, aby se o poznání mluvilo tak, aby duchovnost nebyla pouze uznávána, ale aby byla uznávána tak, že k ní člověk může dospět svým nazíráním. A zdálo se mi důležité mít na zřeteli to, že „pra‑příčiny“ bytí jsou uvnitř toho, co může člověk ve svém celkovém prožívání dosáhnout, než jen myšlenkově uznávat nějaké neznámé duchovno v nějaké oblasti „onoho světa“.
Proto mé nazírání odmítalo způsob myšlení, který považuje obsah smyslových pocitů (barvu, teplo, tón atd.) jen za něco, co prostřednictvím smyslového vnímání vzniká v člověku působením neznámého vnějšího světa, kdežto tento zevní svět se může představovat jen hypoteticky. Teoretické ideje, které jsou v tomto směru základem fyzikálního a fyziologického myšlení, pociťovalo mé prožívající poznání jako obzvlášť škodlivé. Tento pocit se v tomto zde vylíčeném životním období stupňoval až k největší živosti. Všechno, co se ve fyzice a fyziologii označovalo jako „ležící za subjektivním pociťováním“, to všechno mi působilo, smím‑li použít tohoto výrazu, nevolnost v poznání.
Naproti tomu jsem ve způsobu myšlení Lyella, Darwina nebo Haeckela viděl něco, co přestože bylo ve svém projevu nedokonalé, bylo schopno vývoje zdravým směrem.
Lyellova zásada, aby se jevy v pravěku, který se vymyká smyslovému pozorování, vysvětlovaly idejemi vyplývajícími z přítomného pozorování tohoto vývoje, mi v naznačeném směru připadala plodná. Hledat porozumění pro fyzickou stavbu člověka vyvozováním jeho forem z forem zvířecích, jak to obsáhlým způsobem činí Haeckelova „Anthropogenie“, jsem považoval za dobrý základ k dalšímu vývoji myšlení.
Řekl jsem si: Stanoví‑li si člověk hranici poznání, za kterou mají být „samotné věci“, uzavírá si tím přístup k duchovnímu světu; zaujme‑li však ke smyslovému světu takové stanovisko, že jedno vysvětluje druhé (přítomné děje ve vývoji Země vysvětlují dobu pravěku, zvířecí formy vysvětlují postavu člověka), pak může být připraven rozšířit tuto vysvětlitelnost bytostí a dějů i na duchovní oblast.
Co se týká mého cítění v této oblasti, mohu říci: „Je to něco, co se ve mně jako nazírání upevnilo právě tehdy, když tyto skutečnosti již dlouho pronikaly mým světem pojmů.“

XXIII.

Vylíčeným duševním obratem musím uzavřít své druhé větší životní období. Cesty osudu nyní dostaly jiný smysl než doposud. V době, kterou jsem prožil jak ve Vídni, tak i ve Výmaru, se vnější znamení osudu ubírala směrem, který se shodoval s obsahem mého vnitřního duševního usilování. Ve všech mých spisech žije základní charakter mého duchovního světového názoru, i když vnitřní nutnost vyžadovala, abych tyto úvahy méně rozšiřoval na vlastní oblast ducha. V mé vychovatelské činnosti, které jsem se věnoval ve Vídni, byly stanoveny jen ty cíle, které vycházely z mých vlastních duševních náhledů. Ve Výmaru, při práci na Goethovi, jsem byl veden jen tím, co jsem při této práci považoval za svůj úkol. Směry, vycházející z vnějšího světa, jsem nikde nemusel nijak obtížně uvádět do souladu s mým vlastním směřováním.
Právě díky tomu, jak se odvíjel můj život, jsem mohl nahlédnout a znázornit jasně se mi jevící ideu svobody. Přestože v mém vlastním životě měla tato idea velký význam, nemyslím, že jsem ji viděl jednostranně. Je to idea, odpovídající objektivní skutečnosti, a jestliže člověk svědomitě usiluje o poznání, pak tuto skutečnost nemůže změnit to, co s ní prožívá, ale pouze umožnit, že ji poznáme více či méně.
S tímto nazíráním ideje svobody se pojil onen „etický individualismus“ mého světového názoru, z tolika stran tak zneuznávaný. Také ten se začátkem mého třetího životního období přeměnil z pojmového světa, žijícího v mém duchu, na to, co nyní začalo působit v celém člověku.
Fyzikální i fyziologický světový názor tehdejší doby, k jejichž způsobu myšlení jsem se stavěl odmítavě, a rovněž tak biologický názor, který jsem přes jeho nedokonalost považoval za most k duchovnímu nazírání, ode mne vyžadovaly, abych vzhledem k oběma těmto světovým oblastem stále zdokonaloval své vlastní představy. Musel jsem si zodpovědět otázku: Mohou se člověku zjevovat impulsy k jeho jednání z vnějšího světa? Cítil jsem, že duchovní 
božské síly, které vnitřně produševňují lidskou vůli, z vnějšího světa nenalézají cestu do lidského nitra. Připadalo mi, že ke stejnému výsledku dochází i správný způsob fyzikálně‑fyziologického, jakož i biologického myšlení. Nelze najít přírodní cestu, která by člověka zevně přiměla k vůli. Proto ani žádný božský duchovní mravní impuls nemůže takovouto vnější cestou proniknout na ta místa duše, kde ožívá vlastní impuls vůle, působící v člověku. Vnější přírodní síly mohou v člověku probudit rovněž jen to, co v něm má přírodní základ. Pak tu však ve skutečnosti není žádný svobodný projev vůle, ale pokračování přírodního dění v člověku, působící skrze něj. Člověk pak plně neobsáhl svou bytost, nýbrž uvízl v přírodní povaze své zevní stránky jako nesvobodně jednající tvor.
Stále znovu jsem si říkal, že vůbec nejde o to, aby byla zodpovězena otázka: Je vůle člověka svobodná nebo není? Musí se však hledat odpověď na otázku zcela jinou: Jak je v duševním životě uzpůsobena cesta od nesvobodného chtění přírodní povahy, k chtění svobodnému, to jest vpravdě mravnímu? Abychom na tuto otázku mohli odpovědět, musíme přihlédnout k tomu, jak žije božská duchovnost v každé jednotlivé lidské duši. Z ní mravnost vychází; v její zcela individuální podstatě se tedy musí oživit mravní impuls.
I když mravní zákony původně pocházejí z oblasti duchovního světa, mravní zákony – jako přikázání –, vycházející z vnější souvislosti, ve které člověk žije, se v člověku nestanou mravními impulsy proto, že se jimi řídí, ale jedině tím, že zcela individuálně prožije duchovní podstatu jejich myšlenkového obsahu. Svoboda žije v myšlení člověka; bezprostředně svobodná však není vůle, ale myšlenka, jež vůli posiluje.
Tak jsem musel už ve své „Filosofii svobody“ se vším důrazem mluvit o svobodě myšlenky ve vztahu k mravní povaze vůle.
Také tato idea zvláště zesílila meditativním životem. Mravní řád světa se mi stále jasněji jevil jako jeden z výrazů hierarchického působení, které lze nalézt v nadřazených duchovních oblastech, a které se na Zemi stává skutkem. Tento mravní řád světa pro mě byl něčím, co do světa svých představ pojme jen ten, kdo může uznat ducha.
Všechny tyto náhledy se mi v tomto popisovaném životním období spojovaly s dosaženou obsáhlou pravdou, že bytosti a děje světa vpravdě nejsou vysvětleny tím, použijeme‑li k jejich „vysvětlování“ myšlení, nýbrž jsme‑li pomocí myšlení schopni vidět děje v takové souvislosti, ve které jedno vysvětluje druhé, ve které je jedna skutečnost záhadou a druhá řešením, a člověk sám se stává slovem pro vnější svět, který vnímá.
Tím lze prožít pravdivost představy, že ve světě a v jeho působení vládne Logos, moudrost, Slovo.
Měl jsem za to, že těmito představami lze jasně prohlédnout podstatu materialismu. Zhoubnost tohoto způsobu myšlení jsem neviděl v tom, že materialista svou pozornost obrací na hmotnou podstatu, ale v tom, jak o této hmotné podstatě přemýšlí. Pohlíží na hmotu a nepozoruje, že ve skutečnosti má před sebou ducha, který se ve hmotné formě jen zjevuje. Neví, že duch se proměňuje ve hmotu proto, aby mohl působit takovým způsobem, jaký je možný pouze v této přeměně. Duch musí mít nejprve formu hmotného mozku, aby v této formě mohl vést život představ světa, který může člověku v jeho pozemském žití propůjčit svobodně působící sebevědomí. Jistě: v mozku vystupuje duch z hmoty; ale teprve potom, když nejprve hmotný mozek vystoupil z ducha.
Fyzikální a fyziologický způsob představ jsem musel odmítat jen proto, že tento způsob činí zevním podnětem duchovnosti, zjištěné v člověku, nikoli hmotu prožívanou, ale vymyšlenou, a přitom ji vymýšlí tak, že je nemožné sledovat ji až tam, kde je duch. Taková hmota, o které tento způsob představ tvrdí, že je reálná, právě nikde reálná není. Základní omyl materialisticky uvažujících přírodních myslitelů spočívá v jejich nemožné ideji o hmotě. Tím si uzavírají cestu do duchovního bytí. Hmotná příroda, která by v duši probouzela jen to, co v ní člověk prožívá, taková příroda činí svět „iluzí“. Protože tyto ideje tak intenzívně vstoupily do mého duševního života, zpracoval jsem je o čtyři roky později ve svém díle „Světové a životní názory v devatenáctém století“ v kapitole „Svět jako iluze“. (V pozdějších rozšířených vydáních toto dílo dostalo název: „Záhady filosofie“.)
Biologické představy nepřijímají takové charakteristiky, které představu úplně vytláčí z oblasti prožívané člověkem, a místo ní v jeho duševním životě zanechávají iluzi. Zde nelze dospět až k vysvětlení, že mimo člověka je svět, z něhož sám nic neprožívá, který na něj působí jen prostřednictvím jeho smyslů, a že tento dojem může být i zcela nepodobný tomu, co jej vyvolalo. Potlačíme‑li v duševním životě důležitou stránku myšlení, domníváme se, že můžeme tvrdit: Subjektivnímu vnímání světla objektivně odpovídá forma pohybu v éteru – taková byla tehdejší představa; člověk by však musel být pořádným fanatikem, kdyby chtěl takovým způsobem „vysvětlovat“ také to, co vnímá v oblasti života.
Říkal jsem si, že toto představování idejí o přírodě v žádném případě nepronikne až vzhůru k idejím o světovém mravním řádu. Toto představování může takový řád pokládat jen za něco, co do fyzického světa člověka dopadá z oblasti, která je našemu poznání cizí.
Tyto otázky, nacházející se v mé duši, nebyly pro začátek mého třetího životního období nijak významné, neboť jsem se jimi zabýval již dlouho. – Významné však pro mě bylo to, že se můj celý svět poznání stal díky těmto otázkám v mé duši životně pohyblivější než dříve, aniž bych na jeho obsahu něco podstatného změnil. Duše člověka žije v „Logu“; jak v tomto „Logu“ žije vnější svět, to je již základní otázkou mé „Teorie poznání Goethova světového názoru“ (z poloviny osmdesátých let) i mých spisů „Pravda a věda“ a „Filosofie svobody“. Tato duševní orientace ovládla veškeré ideje, které jsem utvářel, abych vnikl do duševních základů, ze kterých se Goethe snažil osvětlit jevy světa.
V tomto vylíčeném životním období mě zvláště zaměstnávalo to, že ideje, které jsem byl nucen tak přísně odmítat, intenzívním způsobem ovládly myšlení tohoto věku. Lidstvo žilo v tomto duševním směru tak plně, že vůbec nebylo schopné nějak pocítit dosah toho, co poukazovalo k opačné orientaci. Prožívání tohoto protikladu mezi tím, co pro mě bylo jasnou pravdou, a mezi názory přítomné doby, udávalo základní zabarvení mému životu na předělu století.
Dojem, vycházející z tohoto protikladu, který ve mně působil, jsem nacházel ve veškerém duchovním životě. Ne snad, že bych odmítal všechno, co tento duchovní život vytvořil. Avšak právě ve vztahu k mnoha dobrým stránkám, které jsem mohl ocenit, jsem pociťoval hlubokou bolest, neboť jsem podle svého přesvědčení zřel, že se proti vývojovým zárodkům duchovního života všude staví ničivé síly.
Tak jsem tedy ze všech stran prožíval otázku: Jak najít cestu, aby tyto vnitřně nazírané pravdivé skutečnosti dostaly takové formy výrazu, kterým by přítomná doba rozuměla?
Toto prožívání můžeme přirovnat k tomu, jako když člověk musí vystoupit na těžce přístupný horský vrchol. Zkouší to z nejrůznějších stran; a stále se opět ocitá tam, odkud vyšel, majíce za sebou marnou námahu.
Jednou v devadesátých letech jsem ve Frankfurtu nad Mohanem mluvil o Goethově přírodním názoru. V úvodu jsem řekl, že chci mluvit jen o Goethových názorech na život, neboť jeho ideje o světle a barvách jsou takové, že k nim současná fyzika neumí překlenout most. – Pro sebe jsem však v této neschopnosti musel vidět významný příznak duchovní orientace současné doby.
O něco později jsem hovořil s jedním významným fyzikem, který se intenzívně zabýval také Goethovým přírodovědeckým názorem; rozhovor vyvrcholil jeho slovy: Goethova představa o barvách je taková, že fyzika vůbec neví, co si s ní počít; a já jsem – oněměl.
Mnoho skutečností jako by tenkrát vypovídalo, že to, co pro mě bylo pravdou, je takové, že myšlenky současné doby „vůbec nevědí, co si s tím počít“.

XXIV.

Prožíval jsem tuto otázku: Je nutné mlčet?
V důsledku utváření mého duševního života jsem tehdy stál před nutností vnést do své vnější činnosti zcela nový tón. Síly, které určovaly můj zevní osud, nemohly být nadále tak jako dosud v jednotě s vnitřním směrem, který vyplýval z mého prožívání duchovního světa.
Již delší dobu jsem pomýšlel na to, abych v nějakém časopisu přinášel svým současníkům duchovní impulsy, o kterých jsem se domníval, že by se v tehdejší době měly dostat na veřejnost. Nechtěl jsem „mlčet“, nýbrž říci tolik, kolik bylo možné.
Abych však sám založil časopis, na to jsem tenkrát nemohl pomyslet. K tomu mi zcela chyběly jak peněžní prostředky, tak i nezbytné styky.
Tak jsem se tedy chopil příležitosti, která se mi naskytla, totiž získat vydavatelství časopisu „Literární magazín“.
Byl to starý týdeník, založený v roce Goethovy smrti (1832), zprvu jako „Magazín pro zahraniční literaturu“. Přinášel překlady zahraničních duchovních prací ze všech oblastí, které redakce považovala za hodnotné pro to, aby byly včleněny do německého duchovního života. – Později se tento týdeník změnil v „Magazín pro tuzemskou i zahraniční literaturu“. Tehdy přinášel básně, charakteristiky i kritiky ze všech oblastí duchovního života. V jistých mezích mohl v tomto úkolu dobře obstát. Tato jeho činnost spadala do doby, kdy byl v německé jazykové oblasti dostatečně velký počet osobností, které chtěly mít každý týden krátký přehled o tom, co se „událo“ v oblasti duchovního života. – Když potom v osmdesátých a devadesátých letech do tohoto poklidného, čistého spoluprožívání duchovních událostí vstoupilo nové literární úsilí mladé generace, byl „Magazín“ brzy vtažen do tohoto proudu. Dosti rychle měnil své redaktory a díky jejich působení, podle toho, jaké postoje zaujímali v nových hnutích, získával své dočasné zabarvení. – Když jsem měl v roce 1897 možnost tento časopis získat, byl velmi blízký snahám mladé literatury, aniž by byl silnějším protikladem k tomu, co spadalo mimo tyto snahy. – Avšak jenom kvůli svému obsahu nebyl v žádném případě schopen finančně se udržet. Tak se mezi jiným stal nástrojem „Svobodné literární společnosti“. Tím se poněkud zvýšil jinak už nedostačující počet předplatitelů. Ale přes to všechno se při mém převzetí „Magazínu“ muselo počítat se všemi předplatiteli, i s těmi nejistými, aby bylo dosaženo stavu, při kterém se ještě časopis mohl udržet. Mohl jsem časopis převzít jen tehdy, jestliže jsem si zároveň stanovil úkol, který by pomohl zvýšit počet předplatitelů. – Tím byla činnost ve „Svobodné literární společnosti“. Musel jsem obsah časopisu upravit tak, aby byla tato společnost spokojena. Ve „Svobodné literární společnosti“ se scházeli lidé, kteří se zajímali o výtvory mladší generace. Hlavní sídlo této společnosti bylo v Berlíně, kde ji založili mladší literáti. Měla však pobočky v četných německých městech. Ovšem brzy se ukázalo, že mnohá z těchto „poboček“ vedla velmi skromnou existenci. – Nyní bylo mou povinností konat v této společnosti přednášky a osobně tak pomoci zprostředkovat duchovní život, který měl být zastoupen tímto „Magazínem“.
„Magazín“ měl tedy okruh čtenářů, do jehož duchovních potřeb jsem se musel vpravit. Ve „Svobodné literární společnosti“ jsem našel členstvo, které očekávalo zcela určitou činnost, na kterou dosud bylo zvyklé. V žádném případě neočekávali to, co bych jim z nejhlubšího nitra své bytosti rád poskytl. Ráz „Svobodné literární společnosti“ byl určen také tím, že měla tvořit jakýsi protipól „Literární společnosti“, ve které udávaly tón takové osobnosti, jako například Spielhagen.
S mým vnitřním postojem v duchovním světě nyní souviselo i to, že jsem se mohl vnitřně skutečně plně účastnit poměrů, do nichž jsem vstupoval. Pokusil jsem se zcela přenést do kruhu mých čtenářů a členů „Společnosti“, abych z duchovního založení těchto lidí našel formy, které bych mohl naplnit duchovním obsahem.
Nemohu říci, že bych se na počátku této činnosti oddával iluzím, které by pak postupně ztroskotávaly. Ale mé působení 
v tomto kruhu čtenářů a posluchačů naráželo na stále větší odpor. V okruhu lidí, shromáežděných kolem „Magazínu“ před mým převzetím, se nedalo počítat s nějakým vážným, pronikavým duchovním rysem. Zájmy tohoto kruhu lidí sahaly hlouběji jen u nemnohých. A i u tohoto malého počtu nebyly základem velké síly ducha, nýbrž všeobecné chtění, projevované v rozmanitých uměleckých i jiných duchovních formách.
Tak jsem byl brzy nucen zabývat se otázkou, zda mohu být před svým nitrem a duchovním světem zodpovědný za to, že v tomto kruhu působím. Neboť i když mi mnohé z těchto osobností byly velmi milé a cítil jsem k nim přátelství, přece jen patřily vzhledem k tomu, co ve mně žilo, k těm, kteří mě přiváděli k otázce: „Je nutné mlčet?“
K tomu přistupovalo ještě něco jiného. Velký počet lidí, ke kterým jsem měl až dosud blízký přátelský vztah, ve mně svým chováním ke mně budili pocit, že sice ve svém vlastním duševním životě nejdou spolu s mým příliš daleko, že je však pro ně moje činnost v oblasti poznání a v různých životních poměrech čímsi cenná. Tito lidé tak na základě svých zážitků se mnou k mému životu často zaujímali nezkušený postoj.
Dosavadní vydavatelé „Magazínu“ to tak však necítili. Říkali si: Přes mnohé rysy životní praxe je Steiner přece jen „idealista“. A protože během let bylo třeba prodejem „Magazínu“ platit splátky dosavadnímu majiteli, měl i on velký zájem na tom, aby se tento týdeník dále udržel. Ze svého hlediska tedy ani nemohl jinak, než zajistit si pro sebe a pro věc samotnou ještě jinou záruku než jakou měl v mé osobě, o které nevěděl, jak bude působit v kruhu lidí, který se soustředil kolem „Magazínu“ a „Svobodné literární společnosti“. Proto se při koupi sjednala podmínka, že jako spoluvydavatel bude podepsán a činný Otto Erich Hartleben.
Pohlížím‑li dnes na tyto skutečnosti, ani bych nechtěl, aby se události kolem zřízení mého vydavatelství seběhly jinak. Neboť jak už jsem napsal, kdo stojí v duchovním světě, musí poznat skutečnosti fyzického světa plným prožíváním. A to se mi stalo zvláště následkem mého duševního obratu samozřejmou nutností. Nepřijmout to, co jsem zřetelně poznával jako síly osudu, by pro mně bylo prohřešením proti mému prožívání ducha. Neviděl jsem jen „skutečnosti“, které mě na nějakou dobu spojily s Ottou Erichem Hartlebenem, ale „skutečnosti, utkané osudem (karmou)“.
Ale přesto z tohoto vztahu vyplynuly nepřekonatelné potíže.
Otto Erich Hartleben byl člověk veskrze ovládaný estetikou. Vše, až po jeho gesta, co se projevovalo z jeho beze zbytku estetického chápání světa, jsem pociťoval jako něco graciézního, přes často velmi problematické „prostředí“, v němž jsem se s ním setkával. Díky založení své duše měl potřebu vždy znovu se po dlouhé měsíce zdržovat v Itálii. A když se odtud vrátil, působil z jeho bytosti kus samotné Itálie. – Navíc jsem k němu osobně choval silnou náklonnost.
Ale spolupráce ve společné oblasti pro nás oba byla vlastně nemožná. Hartleben naprosto nebyl orientován tak, aby se „přenesl“ do oblasti idejí a zájmů čtenářského kruhu „Magazínu“ nebo kruhu „Svobodné literární společnosti“, ale právě v obou těchto místech chtěl „prosadit“ to, co mu říkalo jeho estetické cítění. To na mě působilo jako něco cizího. Přitom často uplatňoval své právo na spolupráci, ale často opět po velmi dlouhou dobu nikoli. Často také dlouho pobýval v Itálii. Tak se do obsahu „Magazínu“ dostal jakýsi nejednotný ráz. – A při veškerém svém „zralém estetickém životním názoru“ v sobě Otto Erich Hartleben nemohl překonat „studenta“. Míním tím pochybné stránky „studentského života“, nikoli přirozeně ušlechtilou životní sílu, kterou si ze studentské doby přenášíme do pozdějšího života.
Když jsem s ním začal společně pracovat, okruh jeho obdivovatelů se rozšířil díky jeho dramatu: „Výchova k manželství“. Toto dílo nevzešlo z jeho estetického půvabu, který ve styku s ním působil tak poutavě; vzniklo právě z „rozpustilosti“ a „nevázanosti“, které přispívaly k tomu, že jeho duchovní výtvory i jeho rozhodování v „Magazínu“ nevycházelo z hlubin jeho bytosti, ale z jeho určité povrchnosti. Jen málokdo znal Hartlebena tak, jak se choval v osobním styku.
Bylo samozřejmé, že jsem se po svém přesídlení do Berlína, odkud jsem musel „Magazín“ redigovat, začal stýkat s kruhem okolo Otty Ericha Hartlebena. Tento kruh mi totiž poskytoval možnost mít potřebný přehled o tom, co souviselo s týdeníkem a se „Svobodnou literární společností“.
To mi však na druhé straně přinášelo velkou bolest, neboť mi to bránilo vyhledat a přiblížit se těm lidem, se kterými jsem měl ještě z Výmaru přátelské vztahy. Jak milé by mi bylo, kdybych mohl častěji navštívit Eduarda von Hartmanna.
Obojí však nebylo možné. Druhá strana mě plně zaměstnávala. A tak jsem jedním rázem přišel o styk s lidmi, který pro mě byl cenný a který bych rád uchoval. Ale poznal jsem to jako osudové (karmické) řízení. Ze svého duševního založení, které jsem tu charakterizoval, by pro mě bylo docela dobře možné věnovat se s plným zájmem své duše oběma tak zcela rozdílným kruhům lidí, jako byl ten, související s Výmarem, i ten, který se soustředil kolem „Magazínu“. Ale ani jeden z těchto kruhů by neměl nadlouho radost z toho, kdo se střídavě stýká s lidmi náležejícími duší i duchem dvěma tak polárně protilehlým oblastem světa. Nevyhnutelně bych také při takovém styku musel stále ospravedlňovat, proč svou činnost výhradně věnuji té službě, které jsem ji s ohledem na to, čím „Magazín“ byl, věnovat musel.
Ve své duši jsem si stále více uvědomoval, že k lidem nyní nemohu zaujímat stejný postoj, jako ve Vídni a ve Výmaru, který jsem zde vylíčil. Literáti se scházeli s literáty a poznávali se v oblasti literatury. I u těch nejlepších a nejvýraznějších charakterů se tento literární (nebo i malířský či sochařský) ráz vtiskl tak hluboko do podstaty duše, že čisté lidství úplně ustoupilo do pozadí.
Takový dojem jsem získal, když jsem sedával mezi těmito osobnostmi, kterých jsem si ale přesto vážil. Tím hlubším dojmem na mě samotného však působilo to, co je v pozadí lidských duší. Ve „Svobodné literární společnosti“ v Lipsku jsem jednou seděl po své přednášce a po předčítání O. J. Bierbauma v kruhu, ve kterém byl také Frank Wedekind. Můj pohled byl jako připoután touto vpravdě ojedinělou lidskou postavou. Míním zde „postavu“ zcela ve fyzickém smyslu. Ty ruce! Jako z předchozích pozemských životů, ve kterých vykonávaly věci, které mohou konat jen lidé, kteří svému duchu dávají vproudit až do nejjemnějších konečků svých prstů. Mohlo to potom působit i hrubším dojmem, protože šlo o energii; největší zájem přitahovalo to, co tyto ruce vyzařovaly. A ta výrazná hlava – úplně jako dar toho, co vycházelo ze zvláštních známek vůle oněch rukou. V pohledu a ve hře posunků měl něco, co se mohlo nabízet i vzdalovat světu tak libovolně, jako gesta paží prostřednictvím cítění rukou. Z této hlavy mluvil duch, který byl přítomné době cizí; duch, který vlastně stojí mimo lidské dění přítomnosti. Jen si vnitřně nemůže uvědomit, kterému světu v minulosti náleží. Jako literát – míním teď jen to, co jsem na něm viděl, nikoli literární úsudek – byl Frank Wedekind podoben chemikovi, který současné názory chemie zcela odvrhl a věnuje se alchymii, avšak nikoli s vnitřní účastí, nýbrž s cynismem. Duševním nazíráním vnějšího vzhledu Franka Wedekinda bylo možné poznat hodně z toho, jak působí duch ve formě. Nesmí to však být onen pohled „psychologa“, který „chce pozorovat lidi“, nýbrž takový, který díky vnitřnímu duchovnímu řízení osudu ukazuje čistou lidskost na pozadí duchovního světa, a ten se nevyhledává, ale dostavuje.
Člověk, kterého pozoruje „psycholog“, může pociťovat nelibost; ale přechod od čistě lidského vztahu k onomu „zření na duchovním pozadí“ je také čistě lidský, asi jako přechod od letmého přátelství k intimnějšímu.
Jednou z nejsvéráznějších osobností Hartlebenova berlínského kruhu byl Paul Scheerbarth. Psal „básně“, které čtenáři zpočátku připadají jako libovolně sestavená slova a věty. Jsou tak groteskní, že tím člověka nutí vymanit se z prvního dojmu. Potom shledá, že fantastická mysl hledá ve slovech různé významy jinak nepovšimnuté, aby vyjádřila duchovní obsah, který pochází z neméně bezedné, ale hloubku nehledající duševní fantastiky. V Paulu Scheerbarthovi žil vnitřní kult fantastiky, ale tento kult se pohyboval ve formách hledané grotesknosti. Scheerbarth podle mého názoru cítil, že duchaplný člověk, chce‑li něco znázornit, smí to učinit jen v groteskních formách, protože jinými formami by vše dostalo ráz šosáctví. Ale toto cítění nechce grotesknost vyvíjet v ucelené umělecké formě, nýbrž v suverénním, hledaně nerozvážném duševním rozpoložení. A co se v těchto groteskních formách zjevuje, musí vytrysknout z oblasti vnitřní fantastiky. U Paula Scheerbartha bylo základem nejasné duševní tíhnutí k duchovnu. To, co pochází z rozvážnosti, nesměřuje k duchovním oblastem, říkal si tento „fantasta“. Proto chce‑li někdo vyjádřit ducha, nesmí být rozvážný. Proto Scheerbarth také neudělal ani jediný krok od fantastiky k fantazii. A tak psal z ducha, který utkvěl v zajímavé, ale pusté fantastice, ve které se v rámcovém vyprávění kmitají a třpytí celé kosmické světy, karikují duchovní oblast a obepínají lidské zážitky. Tak je tomu v „Tarub, slavné kuchařce z Bagdádu“.
Kdo tohoto muže poznal osobně, viděl ho jinak. Viděl byrokrata, poněkud povzneseného do duchovnosti. „Zevní zjev“, tolik zajímavý u Wedekinda, byl u Scheerbartha všední, šosácký. A tento dojem se ještě zvyšoval, když se s ním člověk po seznámení dal do řeči. Choval svrchovanou nenávist k šosákům, avšak sám měl jejich gesta i způsob mluvy. Působil tak, jakoby podnětem k jeho nenávisti bylo to, že do svého zjevu přijal příliš mnoho ze šosáckých kruhů a cítil to, avšak jakoby zároveň cítil i neschopnost proti tomu bojovat. V hlubinách jeho duše se skrývalo doznání: Chtěl bych vyhubit šosáky, protože ze mě udělali šosáka.
Ale když pozorovatel přešel k vnitřní bytosti Paula Scheerbartha, nezávislé na jeho vnějším zjevu, odhalil se mu velice jemný duchovní člověk, ve své duchovnosti ještě nehotový, který však zůstal vězet v groteskní fantastičnosti. Pak bylo možné prožít s jeho „jasnou“ hlavou a s jeho „zlatým“ srdcem způsob, jakým byl on sám zakotven v duchovním světě. Člověk si musel říci: Jaká silná osobnost, pronikající svým zřením do duchovního světa by tu mohla chodit po světě, kdyby bylo možné zdokonalit to, co na ní bylo nehotové. A současně bylo vidět, že tento „sklon k fantastice“ byl již tak silný, že ani v budoucnu v tomto pozemském životě takové zdokonalení nebylo možné.
Ve Franku Wedekindovi a Paulu Scheerbarthovi jsem se setkal s osobnostmi, které celou svou bytostí poskytovaly nanejvýš významné zážitky tomu, kdo zná skutečnost opakujících se pozemských životů člověka. Oba byli v přítomném pozemském životě hádankou. Když se pohlédlo na to, co si do tohoto pozemského života přinesli, objevilo se bezmezné obohacení celé jejich osobnosti. Ale i jejich nedokonalosti bylo možné chápat jako výsledky dřívějších pozemských životů, které se v přítomném duchovním okolí nemohly plně rozvinout. A bylo vidět, jak to, co z těchto nedokonalostí mohlo vzniknout, potřebovali pro své příští pozemské životy.
Tak jsem viděl ještě mnohé osobnosti tohoto kruhu. Poznával jsem, že setkat se s nimi pro mě bylo řízením osudu (karmy).
Čistě lidský, srdečný vztah jsem však nemohl získat ani k tomuto navenek tak milému Paulu Scheerbarthovi. Bylo to proto, že ve vzájemném styku s ním v něm zvlášť silně vystupoval literát, tak jako i v ostatních. A tak byly moje láskyplné pocity k němu vždy nakonec určovány pozorností a zájmem k jeho nanejvýš zvláštní osobnosti.
V tomto kruhu však byla i osobnost, která nevystupovala jako literát, ale v plném smyslu slova jako člověk. Byl to Walter Harlan. Ten však mluvíval málo a seděl vždy stranou jako tichý pozorovatel. Ale když promluvil, bylo to vždycky v nejlepším smyslu duchaplné nebo opravdu vtipné. Psal vlastně mnoho, ale nikoli jako literát, nýbrž jako člověk, který musel vyslovit to, co měl na duši. Tenkrát od něj právě vyšla „Burza básníků“, životní líčení plné vzácného humoru. Byl jsem vždy rád, když jsem přišel do místnosti, kde se konaly schůzky, poněkud dříve, a Harlan tu seděl úplně sám. Jeden druhému jsme se velmi přiblížili. Jeho tedy vyjímám, když říkám, že jsem v tomto kruhu našel jen literáty a žádné „lidi“. Myslím, že Harlan chápal, proč jsem na tento kruh tak pohlížel. Brzy nás však rozdělily zcela rozdílné životní cesty.
Bylo zřejmé, že lidé kolem „Magazínu“ a „Svobodné literární společnosti“ byli zřetelně spjati s mým osudem. Já jsem však nebyl nijak spjat s osudem jejich. Viděli mě v Berlíně, jak jsem se objevil v jejich kruhu, dozvěděli se, že chci redigovat „Magazín“ a pracovat pro „Svobodnou literární společnost“, ale nechápali, proč to mám dělat právě já. Neboť pro duševní oči lidí, mezi nimiž jsem se pohyboval, nebylo nijak lákavé se se mnou hlouběji zabývat. Ačkoli jsem v sobě neměl ani stopy po nějaké teorii, jejich teoretickému dogmatizování připadalo mé duchovní působení jako pouhá teorie. Bylo to něco, o čem si jako „umělecké povahy“ mysleli, že se o to nesmějí zajímat.
Díky této příležitosti jsem však měl bezprostředním nazíráním možnost poznat určitý umělecký směr v jeho představitelích. Ten již nebyl tak radikální, jako proudy objevující se v Berlíně koncem osmdesátých a počátkem devadesátých let. Nebyl však ani takový, aby stejně jako Otto Brahm, který usiloval o přeměnu divadla, považoval za záchranu umění krajní naturalismus. Takový souhrn uměleckého přesvědčení tento směr neměl. Více spočíval na tom, co proudilo z vůle a z nadání jednotlivých osobností, co však také úplně postrádalo jednotné úsilí o styl.
Mé postavení v tomto kruhu se pro mě stávalo duševně tísnivé, protože já jsem věděl, proč jsem tam byl, avšak ostatní ne.
XXV.

S kruhem okolo „Magazínu“ souvisela i svobodná „Dramatická společnost“. Nepatřila k němu tak těsně jako „Svobodná literární společnost“, ale u obou byly v představenstvu stejné osobnosti; a když jsem přišel do Berlína, byl jsem do tohoto představenstva také zvolen.
Úkolem této společnosti bylo předvádět dramata, která nebyla hrána v divadlech, protože svým zvláštním charakterem vybočovala z běžného vkusu. Pro představenstvo nebylo snadné vyrovnávat se s těmito četnými dramatickými pokusy „zneuznaných“ autorů.
Provozování hry probíhalo tak, že se pro každý jednotlivý případ sestavoval herecký soubor z umělců působících na nejrůznějších scénách. S tímto souborem se pak hrálo dopolední představení na jevištích, která byla pronajata nebo volně přenechána ředitelstvím některého divadla. Účinkující divadelní umělci projevovali společnosti velkou obětavost, neboť ta je pro své nepatrné peněžní prostředky nemohla přiměřeně zaplatit. Ale herci i divadelní ředitelé proti uvádění děl, vymykajících se obvyklým představám, nic nenamítali. Říkali jen: „Před obvyklým obecenstvem při večerních představeních tyto kusy nelze provozovat, protože by se tím jen každé divadlo finančně poškozovalo. Publikum totiž ještě není dostatečně zralé k tomu, aby divadla sloužila jen umění.“
Ukázalo se, že činnost spojená s touto dramatickou společností mi do značné míry vyhovovala. Především ta část, která měla co činit s inscenací divadelních her. Na zkoušky jsem chodil spolu s Ottou Erichem Hartlebenem. Cítili jsme se jako skuteční režiséři. Upravovali jsme tyto hry pro jeviště. Právě na tomto umění se ukazovalo, že veškeré teoretizování a dogmatizování nic nepomáhá, nevychází‑li z živého uměleckého smyslu, který pak v jednotlivostech intuitivně pojímá všeobecný styl. Je třeba se nanejvýš vyvarovat všeobecných pravidel. Vše, co člověk v této oblasti má „umět“, musí okamžitě vyplynout z bezpečného citu pro gestikulaci nebo uspořádání scény. A to, co potom vzniká bez jakékoli rozumové úvahy jen ze stylového cítění, to na všechny zúčastněné umělce působí blahodárně, zatímco při režii vycházející z rozumu se herci ve své vnitřní svobodě cítí omezováni.
S velkým uspokojením jsem později vzpomínal na zkušenosti, které jsem v této oblasti tehdy učinil.
První drama, které jsme tímto způsobem uvedli, byl „Nemodlenec“ (Ĺintruse) od Maurice Maeterlincka. Kus přeložil Otto Erich Hartleben. Maeterlinck byl tehdy u estetiků pokládán za dramatika, který na jevišti umí před duši tušícího diváka uvést to, co skrývají obtíže života. To, co se v dramatu jinak nazývá „dějem“, způsob, jakým plyne dialog, používal Maeterlinck takovým způsobem, že to, co měl divák vytušit, působí jako symbol. Tato symbolika tehdy přitahovala vkus mnohých lidí, zavrhovaný předchozím naturalismem. Všichni, kdo hledali „ducha“, ale nepřáli si žádné výrazové formy, ve kterých se „duchovní svět“ bezprostředně projevuje, v takovém symbolismu nacházeli své uspokojení. Tento symbolismus mluvil řečí, která se nevyjadřovala naturalisticky, ale která se duchovností zabývala jen potud, pokud se projevovala neurčitým, mlhavým způsobem, plným mystického tušení. Čím méně se dalo „zřetelně říci“, co je skryto za naznačenými symboly, tím více jimi byli mnozí unešeni.
Necítil jsem se nijak nadšen tímto způsobem, jakým byla duchovnost podávána. Ale přesto měla spolupráce na režii takového dramatu, jakým byl „Nemodlenec“, jistý půvab. Neboť znázornit právě takové symboly vhodnými scénickými prostředky vyžaduje mimořádně vystupňovanou režijní činnost, která je orientována právě uvedeným způsobem.
A k tomu mi ještě připadla úloha, abych představení zahájil vždy krátkým proslovem (conférence). Tento ve Francii obvyklý způsob se tehdy začal ujímat i u jednotlivých dramat v Německu. Přirozeně ne v obyčejném divadle, ale právě u takových kusů, které uváděla „Dramatická společnost“. Tento krátký proslov nebyl zvykem před každým představením této společnosti, ale jen tehdy, když měl uvést obecenstvo do pro něho nezvyklého uměleckého záměru. Já jsem tento úkol krátké promluvy z jeviště vítal, protože pro mě byl příležitostí dát ve své řeči zaznít náladě, která mně samému zářila z ducha. A to pro mě bylo milé mezi těmito lidmi, kteří ducha jinak neuměli vnímat.
Spojení s životem dramatického umění pro mě vůbec tehdy bylo velmi významné. Proto jsem divadelní kritiky pro „Magazín“ psal sám. Tyto „kritiky“ jsem pojímal také svým vlastním způsobem, který však nacházel jen málo porozumění. Považoval jsem za zbytečné, aby jedinec podával „soudy“ o nějakém dramatu a jeho provedení. Takové soudy, jaké se obvykle podávají, by si obecenstvo mělo vlastně vytvořit samo.
Ten, kdo píše o divadelním představení, by měl před zrakem čtenáře nechat v umělecky‑ideové malbě vyvstat představě, jaké souvislosti obrazné fantazie se za dramatem skrývají. V umělecky ztvárněných myšlenkách by měl čtenář nacházet ideové pojetí díla, které nevědomě žilo v básníkově nitru jako živoucí zárodek jeho dramatu. Neboť pro mě myšlenky nikdy nebyly něčím, čím lze skutečnost vyjádřit abstraktně a intelektuálně. Viděl jsem, že tvořením myšlenek je umělecká činnost možná právě tak, jako je možná pomocí barev, tvarů nebo scénickými prostředky. A takové umělecké myšlenkové dílo by měl podat ten, kdo píše o divadelním představení. Aby se při uvádění dramatu před obecenstvem něco podobného uskutečnilo, to mi připadalo jako nutný požadavek živoucího umění.
Zda je drama „dobré“, „špatné“ nebo „prostřední“, to se stane zřejmé ze způsobu mluvy a podání takového „uměleckého myšlenkového díla“. Neboť tato okolnost se v něm nedá zakrýt, i když ji vyjádříme v hrubém úsudku. Nemožná umělecká stavba se v myšlenkově uměleckém ztvárnění stane zřejmá. Neboť takto vytvořené myšlenky se jeví jako bezcenné, není‑li umělecké dílo čerpáno z pravdivé fantazie, žijící ve skutečnosti.
Toto živé spolupůsobení s živoucím uměním jsem chtěl mít v „Magazínu“. Tím měl vzniknout týdeník, který by nejen teoreticky uvažoval o umění a duchovním životě a posuzoval je. Měl být článkem tohoto duchovního života a tohoto samotného umění.
Neboť všechno, co lze pomocí myšlenkového umění učinit v dramatickém básnictví, to všechno je možné i v divadelním umění. V myšlenkové fantazii může vzniknout to, co režijní umění přenáší do jevištního obrazu; tímto způsobem lze sledovat herce a působit tak, aby to, co v něm žije, vzniklo nikoli kritizováním, ale „pozitivním“ postojem. „Píše‑li“ takto kritik, stává se spolutvůrcem uměleckého života své doby, ne však v koutě stojícím „obávaným“, „politování hodným“ nebo i přezíraným a nenáviděným „posuzovatelem“. Bude‑li tento postoj platit pro všechny oblasti umění, pak je takový literárně‑umělecký časopis zakotven ve skutečném životě.
Ale z těchto snah vždy vyplývá stejná zkušenost. Pokoušíme‑li se je uplatnit mezi spisovateli, buď vůbec nemají chuť se jimi zabývat, protože odporují jejich myšlenkovým zvyklostem, od kterých nechtějí upustit, nebo je vyslechnou a pak řeknou: Ano, to je správné; ale já jsem to tak dělal vždycky. Vůbec nepozorují rozdíl mezi tím, o co se tu usiluje, a tím, co oni „už dělali vždycky“.
Kdo chce kráčet osamělými duchovními cestami, toho se to všechno nemusí nijak duševně dotýkat. Kdo však má pracovat v duchovní spojitosti s lidmi, bude těmito poměry ve své duši hluboce dotčen. Zvláště pak tehdy, je‑li jeho vnitřní postoj tak pevný a srostlý s ním, že se od něj v podstatě nemůže uchýlit.
Nemohl jsem tehdy být vnitřně spokojen ani se svými články v „Magazínu“, ani se svými přednáškami. Kdo je dnes čte a domnívá se, že jsem chtěl hájit materialismus, naprosto se mýlí. To jsem nikdy nechtěl.
Je to zřejmé i z článků a výňatků z přednášek, které jsem napsal. Stačí jen porovnat jednotlivá materialisticky znějící místa s jinými, ve kterých mluvím o duchovnosti, o věčnosti. Tak například v článku „Vídeňský básník“ říkám o Peteru Altenbergovi: „Co nejvíce zajímá člověka, zahloubaného do věčné harmonie světa, to jakoby mu bylo cizí... Z věčných idejí nevniká do Altenbergových očí žádné světlo...“ („Magazín“ ze 17. července 1897). A že touto „věčnou harmonií světa“ nemůže být míněna mechanicko‑materialistická harmonie, je zřejmé z výroků, jako jsou v článku o Rudolfu Heidenhainovi (z 6. listopadu 1897): „Naše pojetí přírody zřetelně směřuje k cíli, abychom mohli život organismů vysvětlit podle stejných zákonů, na základě kterých je nutné vysvětlovat také jevy neživé přírody. Mechanickou, fyzikální a chemickou zákonitost hledáme v tělesnosti zvířete i rostliny. Tentýž druh zákonů, které ovládají stroj, má působit také v organismu, jenže v nekonečně složitější a obtížně rozeznatelné formě. Aby byl umožněn jev, který nazýváme životem, nemá být k těmto zákonům nic připojeno... Mechanické pojetí životních jevů získává stále širší půdu. Ale kdo je schopen hlouběji nahlédnout do přírodních dějů, toho takové mechanické pojetí nikdy neuspokojí... Dnešní přírodní badatelé jsou ve svém myšlení příliš zbabělí. Kde jim dochází moudrost jejich mechanického vysvětlování, tam řeknou: Ta věc pro nás není vysvětlitelná... Odvážné myšlení se povznáší k vyššímu způsobu nazírání. Podle vyšších zákonů se pokouší vysvětlit to, co má mechanický charakter. Veškeré naše přírodovědecké myšlení zůstává za našimi přírodovědeckými zkušenostmi pozadu. Přírodovědecký způsob myšlení se dnes velmi vychvaluje. Mluví se o tom, že žijeme v přírodovědeckém věku. Ale tento přírodovědecký věk je v podstatě tím nejubožejším, co v dějinách nacházíme. Je pro něj charakteristické, že lpíme na pouhých skutečnostech a na mechanickém způsobu vysvětlování. Myšlení tohoto druhu nikdy nepochopí život, protože k takovému pochopení náleží vyšší způsob představ než jaké potřebujeme k vysvětlení stroje.“
Není snad zcela samozřejmé, že kdo takto vysvětluje „život“, nemůže materialisticky přemýšlet, chce‑li vysvětlovat „ducha“?
Často však mluvím o tom, že „duch vychází“ z lůna přírody. Co je tu tímto „duchem“ míněno? Všechno to, čím lidské myšlení, cítění a chtění vytváří „kulturu“. Mluvit o nějakém jiném „duchu“ by tehdy bylo úplně bezúčelné. Neboť nikdo by mi nerozuměl, kdybych řekl: Základem toho, co se v člověku jeví jako duch, i základem přírody je něco, co není ani duchem, ani přírodou, nýbrž dokonalým sjednocením obou. Tato jednota – tvůrčí duch, který svým tvořením působí bytí hmoty a je zároveň hmotou – se jeví zcela jako duch. Tuto jednotu lze pochopit pomocí ideje, která byla tehdejším myšlenkovým zvyklostem naprosto vzdálená. O takové ideji by se však muselo mluvit tehdy, kdyby se duchovním způsobem nazírání měly popsat prvotní stavy vývoje Země a lidstva i duchovně‑hmotné mocnosti, činné ještě dnes v samotném člověku, které na jedné straně budují jeho tělo a na druhé straně ze sebe dávají vznikat živoucí duchovnosti, skrze kterou člověk tvoří kulturu. O vnější přírodě by se však muselo mluvit tak, že se v ní tyto původní duchovně‑hmotné mocnosti jeví jako odumřelé v abstraktních přírodních zákonech.
To vše nebylo možné podat.
Bylo možné navázat jen na přírodovědecké zkušenosti, nikoli na přírodovědecké myšlení. V této zkušenosti bylo skryto něco, co mohlo pravému, duchem naplněnému myšlení uvést svět i člověka před jeho vlastní duši v plném světle. Něco, z čeho bylo opět možné nalézt ducha, který z tradičně uchovávaných vyznání víry vymizel. Chtěl jsem z přírodní zkušenosti vyzískat duchovní nazírání na přírodu. Chtěl jsem mluvit o tom, co lze v „tomto světě“ nalézt jako duchovní podstatu přírody, jako podstatu božství. Neboť v tradičně uchovávaných vyznáních se podstata božství přesunula do „onoho světa“, protože ducha „tohoto světa“ lidstvo neuznávalo a vyloučilo ho tak ze světa, který lze zevně vnímat. Duch se tak pro lidské vědomí hroužil do stále větší temnoty. Ve svých větách jsem neodmítal božskou duchovnost, ale úsilí razit jí cestu do světa a dovolávat se jí v „tomto světě“. V přednášce pro „Svobodnou literární společnost“ jsem řekl: „Domnívám se, že přírodní věda nám opět může dát vědomí svobody v ušlechtilejší formě, než byla kdy jindy lidem přístupná. V našem duševním životě působí zákony, které jsou právě tak přírodní jako ty, které způsobují pohyb nebeských těles kolem Slunce. Ale tyto zákony představují něco, co je vyšší než všechna ostatní příroda. Tato určitá podstata není obsažena nikde jinde než v člověku. V tom, co z ní plyne, je člověk svobodný. Pozvedá se nad strnulou nutnost anorganické i organické zákonitosti a poslouchá a následuje jen sám sebe.“ (Poslední věty jsou zvýrazněny teprve zde, v „Magazínu“ ještě nebyly. Srovnej, pokud jde o tyto věty, „Magazín“ z 12. února 1898.)

XXVI.

Některá tvrzení o křesťanství, která jsem tenkrát napsal a vyslovoval v přednáškách, se zdají být v rozporu s tím, co jsem o něm řekl v pozdější době. Přitom je důležité následující. Když jsem v této době užíval slova „křesťanství“, měl jsem na mysli učení o onom světě, které působilo v křesťanských vyznáních. Všechen obsah náboženského prožívání poukazoval na duchovní svět, který člověk rozvíjením svých duchovních sil nemůže dosáhnout. To, co náboženství říká a co podává jako mravní přikázání, pochází ze zjevení, která k člověku přichází zvenčí. Proti tomu se stavělo mé duchovní nazírání, které chtělo prožívat duchovní svět stejným způsobem jako prožívá smyslový svět v člověku a v přírodě. Proti tomu se stavěl i můj etický individualismus, který nechtěl aby byl mravní život udržován příkazy zvenčí, ale rozvíjením duševně‑duchovní bytosti člověka, ve které žije božství.
To, co se tehdy dělo v mé duši, když jsem se zabýval křesťanstvím, pro mě bylo těžkou zkouškou. Trvala po celou dobu od ukončení mých prací ve Výmaru až k napsání mé knihy „Křesťanství jako mystická skutečnost“. Tyto zkoušky jsou překážkami, danými osudem (karmou), které musí duchovní vývoj překonávat.
V myšlení, které může vzejít z přírodního poznání – které z něj však tenkrát nevzešlo – jsem spatřoval základ, ze kterého mohou lidé získat náhled do duchovního světa. Proto jsem v takové míře zdůrazňoval poznání přírodního základu, které musí vést k poznání ducha. Pro toho, kdo duchovní svět neprožívá tak jako já, znamená pohroužení do určitého myšlenkového směru pouhou myšlenkovou činnost. Ale pro toho, kdo prožívá svět ducha, pro toho znamená něco podstatně jiného. V duchovním světě se dostává do blízkosti bytostí, které chtějí, aby byl tento myšlenkový směr jediným, který vládne. Jednostrannost poznání zde není pouze příčinou abstraktního zmatení; to, co je v lidském světě omylem, to je zde duchovně živým stykem s bytostmi. Když jsem o tom hovořil později, mluvil jsem o ahrimanských bytostech. Pro ně je absolutní pravdou, že svět musí být strojem. Žijí ve světě, který bezprostředně hraničí se světem smyslovým.
Tomuto světu jsem svými vlastními idejemi ani na okamžik, byť nevědomě, nepropadl. Pečlivě jsem bděl nad tím, aby všechno mé poznání probíhalo při bdělém vědomí. Tím vědomější byl také můj vnitřní boj proti démonickým silám, které z poznání přírody nechtěly nechat vzejít nazírání ducha, ale mechanicko‑materialistický způsob myšlení.
Kdo hledá duchovní poznání, musí tyto světy prožít; tady nestačí pouhé teoretické přemýšlení. Tehdy jsem si musel své duchovní nazírání zachránit ve vnitřních bouřích, které se skrývaly za mým zevním prožíváním.
V době této zkoušky jsem mohl pokročit dále jen tak, jestliže jsem duchovním nazíráním ve své duši procházel vývoj křesťanství. To vedlo k poznání, které jsem vyjádřil v knize „Křesťanství jako mystická skutečnost“. Předtím jsem poukazoval vždy na ten křesťanský obsah, který žil v dosavadních vyznáních. To ostatně také dělal Nietzsche.
V předchozím líčení svého životopisu (strana 92) popisuji rozmluvu o Kristu, kterou jsem vedl s učeným cisterciánem a profesorem na katolicko‑teologické fakultě ve Vídni. Tento rozhovor mě uvedl do skeptické nálady. Křesťanství, které jsem musel hledat, jsem v žádném vyznání nenalezl. Když jsem byl v určité době vystaven těžkým duševním bojům, byl jsem nucen pohroužit se do křesťanství sám, a to ve světě, ve kterém o něm mluví duchovnost.
Na mém postoji ke křesťanství je názorně vidět, že jsem poznatky duchovní vědy naprosto nehledal ani nenalezl na té cestě, kterou mi mnozí připisují. Představují si, že jsem poznání ducha sestavil ze starých podání, ze zpracování gnostických a jiných nauk. Poznání ducha, obsažené v knize „Křesťanství jako mystická skutečnost“, je bezprostředně získáno ze samotného duchovního světa. Historický přehled jsem v knize použil jen proto, abych posluchačům při přednášce či čtenářům knihy ukázal, jak se shoduje to, co je čerpáno z duchovního zření, s historickým přehledem. K obsahu spisu jsem nepřipojil nic, co jsem před sebou nejprve neměl v duchu.
V době, kdy jsem se o křesťanství vyslovoval tak, že tento slovní obsah odporoval mým pozdějším výrokům, se v mé duši začínal v zárodku rozvíjet pravý obsah křesťanství jako jev vnitřního poznání. Tento rozvoj ještě zesílil na předělu devatenáctého a dvacátého století. Před tímto předělem jsem prožil vylíčené duševní zkoušky. Ve svém duševním vývoji jsem v nejniternější, nejvážnější slavnosti poznání duchovně dospěl k mystériu Golgoty.

XXVII.

Tehdy mi tanulo na mysli, že přelom století má lidstvu přinést nové duchovní světlo. Připadalo mi, že odloučenost lidského myšlení a vůle od ducha dosáhla svého vrcholu. Obrat ve vývoji lidstva se mi zdál nezbytný.
V tomto smyslu mluvili mnozí. Neměli však na zřeteli, že se člověk bude snažit obrátit svou pozornost ke skutečnému duchovnímu světu stejným způsobem, jakým vnímá přírodu prostřednictvím svých smyslů. Domnívali se, že obrat zasáhne jen subjektivní, duchovní stav duší. Myslet si, že by se mohl objevit skutečně nový, objektivní svět, to bylo mimo tehdejší hranice obzoru.
S pocity, vyplývajícími z mých výhledů do budoucna, a z dojmů okolního světa jsem musel duchovní pohled stále znovu obracet k tomu, jak se vytvářelo devatenácté století.
Viděl jsem, jak s dobou Goetha a Hegela mizí vše, co skrze poznání přijímá do lidského způsobu myšlení představy duchovního světa. Poznání nadále nemělo být uváděno ve „zmatek“ představami duchovního světa. Tyto představy byly vykázány do oblasti víry a „mystického“ prožívání.
V Hegelovi jsem spatřoval největšího myslitele nové doby. Ale byl právě jen myslitelem. Pro něho byl duchovní svět v myšlení. Přestože jsem bez výhrad obdivoval, jakou podobu dával všemu myšlení, přece jen jsem pociťoval, že nemá cit pro duchovní svět, který jsem vnímal já. Tento duchovní svět se za myšlením zjevuje teprve tehdy, když toto myšlení zesílí až k prožívání, jehož životem je do jisté míry myšlení a které do sebe jako duše přijímá ducha světa.
Protože u Hegela se všechna duchovnost stala myšlením, jevil se mi jako osobnost, která přinesla jedno z posledních zasvitnutí dávného duchovního světla do doby, ve které se pro poznání člověka halil duch v temnotu.
To vše jsem před sebou viděl, ať jsem zřel do duchovního světa nebo se ve fyzickém světě díval na končící století. Ale v tomto století se objevila postava, kterou jsem až do duchovního světa sledovat nemohl: Max Stirner.
Hegel jako člověk myšlení ve svém vnitřním vývoji usiloval o myšlení, které se zároveň stále více prohlubovalo, a tímto prohlubováním se šířilo vždy po větších horizontech. Ve svém konečném prohloubení a rozšíření se toto myšlení mělo sjednotit s myšlením světového ducha, které v sobě zahrnuje všechen obsah světa. Stirner naproti tomu čerpal vše, co člověk sám ze sebe rozvíjí, ze zcela individuální osobní vůle. Všechno, co v lidstvu vzniká, vzniká jen díky jednotlivým, vedle sebe působícím osobnostem.
Právě v této době jsem nesměl propadnout jednostrannosti. Stejně, jako jsem zcela stál v Hegelově směru a prožíval jej ve své duši jako své vlastní vnitřní zážitky, stejně jsem se musel vnitřně zcela pohroužit i do tohoto protikladu.
Proti jednostrannosti vybavit světového ducha pouze věděním, se musela objevit i jednostrannost druhá, uplatnit jednotlivého člověka pouze jako bytost vůle.
Kdyby se tyto protiklady objevily pouze ve mně jako duševní zážitky mého vývoje, nepojal bych je ani do svých spisů, ani do svých přednášek. S takovými duševními zážitky jsem si tak počínal vždy. Ale tento protiklad Hegela a Stirnera náležel tomuto století. Století mluvilo jejich prostřednictvím. Avšak působení filosofů na svoji dobu se v podstatě nebere v úvahu.
Právě u Hegela se sice dá mluvit o silném působení, ale to není tím hlavním. Obsahem svých myšlenek filosofové ukazují ducha své doby stejně, jako teploměr udává teplotu určitého místa. Co podvědomě žije v určité době, to se ve filosofech stává vědomé.
A tak žije devatenácté století ve svých extrémech prostřednictvím podnětů, které se vyjadřují Hegelem a Stirnerem: na jedné straně neosobním myšlením, které by se nejraději rozplynulo ve světovém rozjímání a na kterém se člověk nepodílí tvůrčími silami svého nitra, a na druhé straně zcela osobním chtěním s malým smyslem pro harmonické spolupůsobení lidí. Sice se objevují všechny možné „ideály společnosti“, ale ty nemají sílu k tomu, aby ovlivnily skutečnost. Ta se stále více utváří do podoby, kterou jí dává působení vůle jednotlivců vedle sebe.
Hegel chce, aby myšlenka mravnosti ve společném životě lidí nabyla objektivní podobu; Stirner cítí, že „jednotlivce“ (jedince) uvádí do zmatku všechno, co může dát životu lidí harmonizovanou podobu.
S úvahami o Stirnerovi se tehdy pojilo přátelství, které mělo na mnohé stránky těchto úvah rozhodující vliv. Bylo to přátelství s významným Stirnerovým znalcem a vydavatelem J. H. Mackayem.  S tímto veskrze sympatickým člověkem mě ve Výmaru seznámila Gabriela Reuterová. Zabýval se v mé „Filosofii svobody“ oddíly, které pojednávají o etickém individualismu. Dospěl k souladu mezi mými vývody a svými vlastními sociálními názory.
Osobní dojem, který jsem si zprvu o J. H. Mackayovi utvořil, zpočátku naplňoval mou duši. Nosil v sobě „svět“. Z celého jeho vnějšího i vnitřního postoje mluvila zkušenost o světě. Nějaký čas strávil v Anglii a v Americe. To všechno bylo překryto krajní laskavostí. Pojal jsem k tomuto muži hlubokou náklonnost.
Když se pak roku 1898 J. H. Mackay natrvalo přestěhoval do Berlína, vyvinulo se mezi námi srdečné přátelství. Bohužel i to ukončil život a zejména mé veřejné hlásání anthroposofie.
V tomto případě mohu jen zcela subjektivně vyprávět, jak se mi tehdy dílo J. H. Mackaye jevilo a stále ještě dnes jeví, a jak ve mně tenkrát působilo. Neboť vím, že on sám by se o tom vyslovil úplně jinak.
Tento muž v sociálním životě hluboce nenáviděl vše, co je násilím (archií). Největší chybu viděl v násilném zasahování do sociální správy. V „komunistickém anarchismu“ v nejvyšší míře spatřoval zavrženíhodnou sociální ideu, protože chtěla lepší poměry lidstva přivodit za použití násilných prostředků.
Povážlivé při tom bylo to, že J. H. Mackay proti této ideji a proti agitaci na ní založené bojoval tím, že pro své vlastní sociální myšlenky volil tentýž název, který užívali jeho protivníci, jenže před něj připojil jiné přídavné jméno. To, co sám zastupoval, označoval za „individualistický anarchismus“, a to jako opak toho, co bylo tehdy označováno za anarchismus. To bylo pochopitelně příčinou, že se na veřejnosti o Mackayovi a jeho ideách mohly vytvářet jen pochybné úsudky. Tady se shodoval s Američanem B. Tuckerem, který hájil stejný názor. S Tuckerem jsem se seznámil v Berlíně, když navštívil Mackaye.
Mackay byl zároveň básníkem svých životních názorů. Napsal román „Anarchisté“, který jsem četl, když jsem se seznámil s jeho autorem. Je to ušlechtilé dílo, naplněné důvěrou v jednotlivého člověka. Důrazně a s velkou názorností líčí sociální poměry těch nejubožejších z ubohých. Líčí, jak z bídy světa najdou cestu k nápravě ti lidé, kteří zcela oddáni dobrým silám lidské přirozenosti tyto síly rozvinou tak, že budou sociálně působit ve svobodném soužití lidí, aniž by bylo nutné násilí. Mackay u lidí vzácně věřil v to, že mohou sami ze sebe vytvořit harmonický životní řád. Měl ovšem zato, že něco takového bude možné teprve po dlouhém čase, až se v nitru lidí duchovní cestou uskuteční patřičný obrat. Proto od jednotlivce, který je již dostatečně daleko, v přítomnosti požadoval, aby o této duchovní cestě šířil myšlenky. Byla to tedy sociální idea, která chtěla pracovat jen s duchovními prostředky.
J. H. Mackay svůj životní názor vyjádřil také v básních. Jeho přátelé v tom viděli poučování a teoretizování, něco, co je neumělecké. Já jsem měl tyto básně velmi rád.
Osud pak mé zážitky s J. H. Mackayem a Stirnerem obrátil takovým směrem, že jsem se i zde musel pohroužit do myšlenkového světa, který se mi stal duchovní zkouškou. Svůj etický individualismus jsem pociťoval jako ryze vnitřní lidský zážitek. Když jsem jej vytvářel, neměl jsem ani trochu v úmyslu činit z něj základ nějakého politického názoru. Avšak tenkrát, kolem roku 1898, měla být má duše se svým ryze etickým individualismem stržena do propasti. Měl být přeměněn z něčeho čistě lidsky vnitřního v cosi vnějšího. To, co bylo esoterní, mělo být svedeno do oblasti exoterní.
Když jsem potom začátkem nového století mohl ve spisech „Mystika na úsvitu“ a „Křesťanství jako mystická skutečnost“ 
podat své prožívání ducha, ocitl se po zmíněné zkoušce „etický individualismus“ zase na svém správném místě. Avšak i tato zkouška byla taková, že v plném vědomí nehrálo roli, zda se tento „etický individualismus“ stal zevní skutečností. Odvíjela se bezprostředně pod tímto plným vědomím a jeho působením z ní mohly vzejít výrazové formy, jimiž jsem v posledních letech minulého století mluvil o sociálních otázkách. Ale má‑li být získán správný obraz, je i tady třeba proti jistým příliš radikálním vývodům postavit jiné.
Ten, kdo pohlíží do duchovního světa, shledává svou vlastní podstatu vždy více zevní, má‑li vyslovit mínění či náhledy. Do duchovního světa nevstupuje v abstrakcích, ale v živém nazírání. Také příroda, která je přece smyslovým obrazem duchovnosti, nepodává názory či mínění, ale ukazuje světu své formy a svůj vývoj.
Mým vnitřním zážitkem bylo tenkrát vnitřní hnutí, které jako ve vlnách bouřilo všemi mými duševními silami.
Můj vnější soukromý život se veskrze zlepšil díky tomu, že se rodina paní Eunikeové přestěhovala do Berlína. Mohl jsem u ní bydlet, svěřen její starostlivé péči po té, co jsem předtím krátkou dobu zakoušel veškerou mizérii bydlení ve vlastním bytě. Přátelství k paní Eunikeové se brzy nato změnilo v občanské manželství. Jen tolik budiž řečeno o těchto soukromých poměrech. Chci se tu ze svého soukromého života chci zmiňovat jen o tom, co zasahuje do mého vývoje. A život v domě Eunikeových mi tenkrát poskytl pevný základ pro vnitřně i navenek pohnutý život. Ostatně soukromé poměry nepatří na veřejnost. Nijak se jí netýkají.
A můj duchovní vývoj je naprosto nezávislý na jakýchkoli soukromých poměrech. Jsem si vědom toho, že by byl stejný, i kdyby se můj soukromý život utvářel zcela jinak.
Do celého tehdejšího rušného života stále zasahovala starost o další existenci „Magazínu“. Přes všechny těžkosti, které jsem prožíval, by bylo možné tento týdeník rozšířit, kdybych měl materiální prostředky. Ale časopis, který může zaplatit jen velmi nízké honoráře a který mně samotnému neposkytoval téměř žádnou existenční jistotu, časopis, pro jehož větší známost na veřejnosti nebylo možné učinit vůbec nic, takový časopis při svém nízkém nákladu, se kterým jsem jej přebíral, nemohl prospívat.
Vydávání „Magazínu“ se pro mě stalo zdrojem neustálých starostí.

XXVIII.

V této pro mě tak těžké době se na mně obrátilo předsednictvo berlínské Školy pro vzdělávání dělníků se žádostí, abych v této škole převzal vyučování dějin a „řečnická“ cvičení. Souvislost této školy se socialistickým směrem mě zprvu moc nezajímala. Viděl jsem před sebou krásný úkol, vyučovat dospělé muže a ženy z dělnického stavu. Mladých lidí totiž bylo mezi těmito „žáky“ málo. Představenstvu jsem vysvětlil, že převezmu‑li vyučování, budu přednášet dějiny vývoje lidstva zcela podle svého názoru a nikoli v marxistickém stylu, jak je to nyní v sociálně‑demokratických kruzích obvyklé. Zůstalo při tom, že si mé vyučování přejí.
Po vyslovení této výhrady jsem už nemusel brát ohled na to, že tato škola měla sociálně‑demokratický základ starého Liebknechta (otce). Pro mě tuto školu tvořili muži a ženy z proletariátu; neměl jsem co do činění se skutečností, že to byli většinou sociální demokraté.
Ale měl jsem samozřejmě co činit s duchovním založením „žáků“. Musel jsem hovořit takovými výrazovými formami, které pro mne dosud byly zcela neobvyklé. Musel jsem se sžít s pojmy a úsudky těchto lidí, aby mi jakž takž porozuměli.
Tyto formy pojmů a úsudků jsem získal ze dvou stran. Především to bylo ze života. Tito lidé znali materiální práci a její výsledky. Ale duchovní síly, které řídí dějiny lidstva, před jejich duši nikdy nevstoupily. Proto mohl marxismus tak snadno mluvit o „materialistickém chápání dějin“. Tvrdil, že hnací síly v dějinném vývoji jsou jen hospodářsky‑materiální a že vznikají materiální prací. „Duchovní faktory“ jsou jen jakýmsi vedlejším výsledkem, který vystupuje z materiálně‑hospodářské oblasti; jsou pouhou ideologií.
K tomu přistupovalo to, že tehdy mezi dělnictvem vzrůstala touha po vědeckém vzdělání, kterou však bylo možné uspokojit jen populární materialisticko‑vědeckou literaturou. Neboť jen tato literatura byla přiměřená pojmovým a úsudkovým formám dělníků. Co nebylo materialistické, to bylo napsáno tak, že pochopit to bylo pro dělníka nemožné. Tak vznikla nevýslovně tragická skutečnost, ta, že si budoucí proletariát s nejvyšší touhou žádal poznání a tato touha byla uspokojována jen nejhrubším materialismem.
Je nutné uvážit, že v hospodářském materialismu, který dělníci přijímají prostřednictvím marxismu jako „materialistické dějiny“, jsou obsaženy částečné pravdy, kterým právě dělníci snadno rozumějí. Kdybych idealistické dějiny učil tak, že bych tyto dílčí pravdy vypustil, pak by se právě v nich zcela bezděčně cítilo něco, co by budilo odpor k mým přednáškám.
Proto jsem vycházel z jedné pravdy, pochopitelné také pro mé posluchače. Poukázal jsem na to, že mluvit o vládě hospodářských sil do šestnáctého století, jak to činí Marx, je nesmysl. Že teprve od šestnáctého století se dostává hospodářství do poměrů, které se dají pojímat marxisticky, a že tento děj potom v devatenáctém století dosahuje svého vrcholu.
Tak bylo možné u dějin před šestnáctým stoletím zcela věcně mluvit o ideově‑duchovních impulsech a ukázat, jak tyto impulsy v novější době oproti materiálně‑hospodářským podnětům pozbyly účinnosti.
Dělníci tak tímto způsobem získali představu o schopnostech poznání, o náboženských, uměleckých a mravních hybných silách, které působily v dějinách, a přestali je považovat jen za „ideologii“. Vystupovat polemicky proti materialismu by nemělo žádný smysl; byl jsem nucen nechat vzejít idealismus z materialismu.
V „řečnických cvičeních“ se ovšem v tomto směru mohlo udělat jen málo. Vždy na začátku kurzu jsem vyložil formální pravidla přednesu a „žáci“ proslovovali svá řečnická cvičení. Přednášeli zde samozřejmě to, co jim bylo podle jejich materialistického způsobu blízké.
„Vůdci“ dělnictva se zprvu o tuto školu vůbec nestarali. A tak jsem měl úplnou volnost.
Větší obtíž však pro mě nastala, když k dějinám přibylo vyučování přírodovědy. Tady bylo obzvlášť těžké přejít od materialistických představ, vládnoucích ve vědě zejména u jejich popularizátorů, k představám úměrným věci. Dělal jsem to, jak to jen vůbec šlo.
Ale právě díky přírodovědě se mé vyučování mezi dělnictvem značně rozšířilo. Mnohé odborové organizace mě žádaly o přednášky z přírodní vědy. Zvláště si přály poučení o Haeckelově knize „Světové záhady“, která tenkrát vzbudila velkou pozornost. V třetině této knihy, kterou jsem z biologického hlediska viděl pozitivně, byl přesný, krátký souhrnný přehled o příbuznosti živočichů. Mé všeobecné přesvědčení, že je z této strany možné přivést lidstvo k duchovnosti, jsem považoval za správné i pro dělnictvo. Navázal jsem svá pojednání na tuto třetinu knihy a dost často jsem zdůrazňoval, že druhé dvě třetiny je třeba považovat za bezcenné a vlastně by z této knihy měly být odstraněny a zničeny.
Když se slavilo Gutenbergovo jubileum, byl jsem požádán o slavnostní řeč pro 7000 sazečů a tiskařů v jednom berlínském cirkusu. Způsob, jakým jsem mluvil k dělníkům, byl tedy považován za sympatický.
Osud mě touto činností opět přenesl do určité části života, do které jsem se měl pohroužit. Ukazovalo se přede mnou, jak jednotlivé duše uvnitř tohoto dělnictva dřímaly a snily a jak se těchto lidí zmocnil jakýsi druh davové duše a chopil se jejich lidství, představ, úsudku i změněného postoje.
Není správné si však představovat, že by jednotlivé duše odumřely. V tomto směru jsem mohl hluboce nahlédnout do duší svých žáků a dělníků vůbec. To mi bylo oporou při úkolu, který jsem si při své činnosti vytkl. Postoj k marxismu tehdy ještě u dělníků nebyl takový, jako o dvacet let později. Marxismus byl pro ně něčím, co s plnou rozvahou zpracovávali jako ekonomické evangelium. Až později se stal tím, co takřka jakoby posedlo proletářské masy.
Vědomí proletariátu se tehdy vyjadřovalo v pocitech, které působily jako hromadná sugesce. Mnohé jednotlivé duše stále opakovaly: Musí přijít doba, kdy se ve světě opět probudí duchovní zájmy; ale proletariát musí být nejprve osvobozen čistě hospodářsky.
Shledal jsem, že moje přednášky v těchto duších vykonaly mnoho dobrého. Přijímaly i to, co odporovalo materialismu a marxistickému pojetí dějin. Když se později o tomto způsobu mého působení dověděli „vůdcové“, začali proti němu vystupovat. Na jednom shromáždění mých žáků vystoupil jeden z „menších vůdců“, a řekl: „Nechceme v proletářském hnutí svobodu; chceme rozumný nátlak.“ To všechno směřovalo k tomu, abych byl proti vůli svých žáků ze školy vypuzen. Postupně mi byla tato činnost tak ztěžována, že jsem jí brzy po té, co jsem začal působit anthroposoficky, zanechal.
Mám dojem, že kdyby tehdy více nepředpojatých lidí se zájmem sledovalo dělnické hnutí, a kdyby jednali s proletariátem s porozuměním, pak by se toto hnutí rozvíjelo docela jinak. Ale tito lidé byli přenecháni životu ve své třídě a ostatní si žili dále ve svých. Byly to pouhé teoretické názory, které měla jedna třída lidí o druhé. O mzdových otázkách se jednalo až tehdy, když k tomu zavdaly příčinu stávky a podobné podněty; zakládala se nejrůznější zařízení sociální péče. Ta si zasloužila mimořádné uznání.
Ale v těchto otázkách, hýbajících světem, chyběla duchovní sféra. A přece jen ta by tomuto hnutí mohla odejmout jeho ničivé síly. Byla to doba, kdy „vyšší třídy“ ztrácely cítění sounáležitosti, doba, ve které se divokým konkurenčním bojem šířil egoismus. Doba, ve které se už připravovala světová katastrofa druhého desetiletí dvacátého století. Vedle toho proletariát vyvíjel pocit sounáležitosti podle svého, jako proletářské třídní vědomí. Na „kultuře“, kterou vytvořily „vyšší třídy“, se proletariát podílel jen potud, pokud mu poskytovala látku k ospravedlnění proletářského třídního vědomí. Mezi různými třídami ponenáhlu chyběl jakýkoli most, který by je spojoval.
Skrze vedení „Magazínu“ jsem byl nucen vnořit se do podstaty měšťanského stavu a skrze svou činnost mezi dělnictvem do podstaty proletariátu. Byla to tedy bohatá oblast, ve které jsem poznáním prožíval hybné síly oné doby.

XXIX.

Ve vývoji lidstva měly být vymoženosti poznání poslední třetiny století proniknuty novým světlem z duchovní oblasti. Ale duchovní spánek, do kterého tyto vymoženosti uvrhl materialistický výklad, zabránil takové světlo třeba jen tušit, natož je pozorovat.
Tak nastala doba, která se v duchovním směru měla vyvíjet ze své vlastní podstaty, která však svou vlastní podstatu zapřela. Byla to doba, ve které začala vyvstávat nemožnost života.
Chtěl bych tu uvést několik vět z pojednání, které jsem napsal v březnu 1898 do „Dramaturgických listů“ (připojených začátkem roku 1898 jako příloha k „Magazínu“). O „umění přednesu“ zde říkám: „Více než v kterémkoli jiném oboru je člověk, učící se umění přednesu, zcela odkázán sám sobě a náhodě... V poměrech dnešního veřejného života se skoro každý dostává do situace, že musí častěji mluvit na veřejnosti... Povznesení obyčejné řeči na umělecký projev je vzácností... Téměř úplně nám chybí cit pro krásu řeči a ještě víc pro charakteristickou mluvu... Nikdo nemá právo psát o zpěvu, nemá‑li o správném zpěvu znalosti... Pokud jde o herecké umění, jsou na ně kladeny mnohem skromnější nároky... Stále vzácnější jsou lidé, kteří rozumí tomu, zda jsou verše správně či nesprávně vyslovovány... Umělecká mluva se dnes většinou považuje za pochybený idealismus... K tomuto stupni bychom nikdy nedospěli, kdyby si lidé lépe uvědomovali schopnost uměleckého pěstování řeči...“
To, co jsem tu měl na mysli, se mohlo uskutečnit teprve mnohem později v Anthroposofické společnosti. Marie von Sivers (Marie Steinerová), nadšená pro umění řeči, se pravé umělecké mluvě věnovala nejprve sama; s její pomocí pak bylo možné působit v kurzech pro utváření řeči a dramatický přednes tak, aby byla tato oblast povznesena na úroveň skutečného umění.
Tyto skutečnosti zde uvádím proto, abych ukázal, jak se určité ideály rozvíjely po celý můj život, neboť mnozí lidé právě chtějí v mém vývoji nalézt rozpory.
Do této doby spadá mé přátelství s básníkem Ludwigem Jacobowským, který v mládí zemřel. Byl osobností, jejíž základní duševní nálada dýchala vnitřní tragikou. Těžce ve svém osudu nesl to, že byl židovského původu. Byl představeným kanceláře, která, řízena jedním svobodomyslným poslancem, spravovala spolek pro „odvrácení antisemitismu“ a vydávala jeho časopis. V tomto směru byl Ludwig Jacobowský přetížen prací. Byla to práce, která denně obnovovala jeho palčivou bolest, neboť mu stále připomínala náladu, směřující proti jeho národu, kterou tolik trpěl.
Vedle toho rozvíjel bohatou činnost v národopisné oblasti. Shromažďoval vše, co mohl sehnat, jako základ pro dílo o vzniku národů od pradávných dob. Jednotlivé články, které o této oblasti napsal na základě svého bohatého vědění, jsou velmi zajímavé. Jsou psány především v materialistickém smyslu oné doby; ale kdyby žil Jacobowský déle, jistě by byl přístupný zduchovnění svého bádání.
Z těchto činností zvláště vyniká poezie Ludwiga Jacobowského. Není snad zcela původní; přesto je ale naplněna hlubokým lidským cítěním, plným silného duševního prožívání. Své lyrické básně nazval „Zářivé dny“. Pokud mu je jeho nálada darovala, byly pro něj v jeho životní tragice skutečně tím, co na něj působilo jako duchovní prosluněné dny. Kromě toho psal romány. V románu „Žid Werther“ žila veškerá jeho vnitřní tragika. V knize „Loki, román jednoho Boha“ vytvořil dílo, zrozené z německé mytologie. Duševní plnost, promlouvající z tohoto románu, je krásným odleskem básníkovy lásky k národnostní mytologii.
Přehlédneme‑li vše, co Ludwig Jacobowský vytvořil, jímá nás úžas nad rozsahem jeho práce v nejrůznějších oborech. Přesto pěstoval styk s mnoha lidmi a miloval společenský život. Navíc tehdy ještě vydával měsíčník „Společnost“, který ho pracovně nesmírně přetěžoval.
Byl stravován životem, po jehož obsahu toužebně dychtil proto, aby ho mohl umělecky ztvárnit.
Založil kruh „Přicházejících“, který sestával ze spisovatelů, umělců, vědců a umělecky zaměřených osobností. Scházeli se jednou týdně. Básníci přednášeli své básně a konaly se přednášky z nejrozmanitějších oblastí poznání a života. Večer býval zakončen nenuceným společným posezením. Středem tohoto stále se zvětšujícího kruhu byl Ludwig Jacobowský. Každý měl rád tuto idejemi naplněnou laskavou osobnost, která v tomto společenství dokonce rozvíjela jemný, ušlechtilý humor.
Ze všech těchto souvislostí vytrhla tohoto teprve třicetiletého člověka náhlá smrt. Následkem svého nepřetržitého namáhání podlehl zánětu mozkových blan.
Mně připadla úloha pronést za zesnulého přítele pohřební řeč a uspořádat jeho pozůstalost.
Básnířka Marie Stonaová, se kterou se přátelil, mu vystavěla krásný pomník svou knihou, obsahující příspěvky jeho přátel.
Všechno na Ludwigu Jacobowském bylo hodno lásky; jeho vnitřní tragika, jeho úsilí dospět z ní ke svým „zářivým dnům“, jeho oddanost pohnutému životu. Vzpomínku na naše přátelství nosím ve svém srdci stále živou a s vroucí oddaností pohlížím zpět na krátkou dobu našeho přátelství.
Jiný přátelský vztah jsem tenkrát navázal k Martě Asmusové.  Byla to filosoficky myslící dáma se silným sklonem k materialismu. Tento sklon byl ovšem mírněn tím, že Martha Asmusová žila v intenzívních vzpomínkách na svého záhy zemřelého bratra Paula Asmuse, který byl přesvědčeným idealistou.
Paul Asmus prožíval jako filosofický poustevník v poslední třetině devatenáctého století ještě jednou filosofický idealismus 
Hegelovy doby. Napsal spis o „já“ a o indogermánských náboženstvích. Oba spisy jsou psány v Hegelově stylu, ale obsahově jsou naprosto samostatné.
Tohoto zajímavého člověka, který v té době již dlouho nežil, mi velmi přiblížila jeho sestra, Martha Asmusová. Připadal mi jako nový meteorický záblesk filosofie, nakloněné duchu, která žila na začátku století a na jeho konci se opět objevila.
Méně blízké, avšak po určitou dobu přesto významné vztahy jsem navázal ke kruhu „Friedrichshagenovců“, v němž se pohybovali Bruno Wille a Wilhelm Bölsche. Bruno Wille je autorem spisu „Filosofie osvobození pomocí pouhého prostředku“. Tento název jakoby navozoval souhlas s mou „Filosofií svobody“, jeho obsah se však pohybuje v úplně jiné oblasti. V širokých kruzích se stal Bruno Wille známý svou velmi významnou knihou „Zjevení jalovcového stromu“. Je to kniha, obsahující světový názor, psaná z nejkrásnějšího smyslu pro přírodu a proniknutá přesvědčením, že duch promlouvá ze všeho materiálního bytí. Wilhelm Bölsche je zase známý svými četnými populárně‑přírodovědeckými spisy, které došly v nejširších kruzích mimořádné obliby.
Tento kruh založil „Svobodnou vysokou školu“, ke které jsem byl pozván i já. Vyučoval jsem v ní dějepis, Bruno Wille filosofii, Bölsche přírodovědu a Theodor Kappstein, svobodně smýšlející teolog, přednášel náboženství.
Dalším počinem bylo založení „Spolku Giordana Bruna“. V něm se měly sdružovat osobnosti, které chovaly sympatie k duchovně‑monistickému světovému názoru. Šlo při tom o zdůraznění toho, že nejsou dva světové principy, hmota a duch, nýbrž že duch tvoří jako jednotící princip veškeré bytí. Bruno Wille zahájil činnost Spolku velmi duchaplnou přednáškou, jejímž základem byla Goethova slova: „Hmota není bez ducha“. Po této přednášce bohužel mezi Willem a mnou vzniklo malé nedorozumění. Připojil jsem k přednášce slova, že Goethe svůj významný výrok závažným způsobem doplnil tak, že v působící duchovní činnosti bytí viděl jako konkrétní podobu ducha polaritu a stupňování, a že teprve tím tato všeobecná slova dostávají plný obsah. Tato poznámka však byla pochopena jako námitka proti Willově přednášce, kterou jsem ale v celém jejím významu plně uznával.
Ale do úplného rozporu s vedením „Spolku Giordana Bruna“ jsem se dostal až svou přednáškou o monismu. V ní jsem zdůraznil, že příkré dualistické pojetí „hmoty a ducha“ je vlastně výtvorem nejnovější doby. Že také duch a příroda byly přivedeny do protikladu, proti kterému chce „Spolek Giordana Bruna“ bojovat, teprve v posledních stoletích. Pak jsem upozornil na to, že v poměru k tomuto dualismu je monismem scholastika. I když scholastika vyňala určitou část lidského bytí z oblasti poznání a odkázala ji do oblasti „víry“, přesto představuje světový systém, který ukazuje jednotnou (monistickou) soustavu počínajíc božstvím, duchovním světem, až k přírodním jednotlivostem. Tím jsem také scholastiku stavěl výše než kantianismus.
Touto přednáškou jsem rozpoutal bouři odporu. Domnívali se, že chci do Spolku otevřít cestu katolicismu. Z vedoucích osobností byli na mé straně pouze Wolfgang Kirchbach a Martha Asmusová. Ostatní neuměli pochopit, co jsem touto „zneuznanou scholastikou“ vlastně mínil. V každém případě byli přesvědčeni, že mám sklon vnášet do „Spolku Giordana Bruna“ největší zmatek.
Tuto přednášku musím připomenout proto, že spadá do doby, kdy ve mě mnozí lidé viděli materialistu. Za takového „materialistu“ tenkrát mnoho lidí považovalo každého, kdo by chtěl budit zájem o středověkou scholastiku.
Přes to všechno jsem později mohl ve „Spolku Giordana Bruna“ konat svou základní anthroposofickou přednášku, která se stala východiskem pro mou anthroposofickou činnost.
S veřejným sdělováním anthroposofického vědění o duchovním světě jsou spojena jistá rozhodnutí, která nejsou nijak lehká.
Tato rozhodnutí se dají nejlépe charakterizovat tehdy, když přihlédneme k některým historickým skutečnostem.
Až do počátku novější doby, asi do čtrnáctého století, tu o duchovním světě vždy existovalo vědění, které však u staršího lidstva odpovídalo jeho zcela jinému duševnímu založení. Proto bylo úplně jiné než anthroposofie, která je přiměřená podmínkám poznání přítomné doby.
Od zmíněné doby nemohlo lidstvo dosáhnout žádné další poznání ducha. Uchovalo si „staré vědění“, které duše zřely v obrazné podobě, a které také existovalo jen v symbolicko‑obrazné formě.
Toto „staré vědění“ se ve starých dobách pěstovalo jen v „mystériích“. Bylo sdělováno těm, kteří dosáhli vnitřní zralosti, „zasvěcencům“. Nemělo se dostat na veřejnost, protože příliš snadno vznikaly tendence zacházet s ním nedůstojně. Tento zvyk později zachovávaly i ty osobnosti, které se o „starém vědění“ dověděly a dále je pěstovaly. Činily tak v nejužších kruzích s lidmi, které k tomu připravovaly.
A tak to zůstalo až do přítomné doby.
Z osobností, u kterých jsem se setkal s těmito požadavky duchovního poznání, chci jmenovat jednu, která se pohybovala v již zmíněném vídeňském kruhu paní Langové, a se kterou jsem se setkával i v jiných společenských kruzích, ve kterých jsem se ve Vídni pohyboval. Byl to Friedrich Eckstein, výborný znalec onoho „starého vědění“. Pokud jsem s ním byl ve styku, mnoho toho nenapsal. Avšak to, co psal, bylo naplněno duchem. Nikdo však z jeho úvah nevytušil intimního znalce starého duchovního poznání. To působilo v pozadí jeho duchovní práce. Až dlouho po té, co mne život vzdálil i tomuto příteli, jsem v jedné jeho sbírce spisů četl velmi závažné pojednání o českých bratřích.
Friedrich Eckstein energicky zastával názor, že se esoterní poznání ducha nesmí šířit veřejně jako obyčejné vědění. Nebyl s tímto názorem osamocen; byl a je to názor skoro všech znalců „staré moudrosti“. Jak dalece bylo toto přísné pravidlo, zastávané strážci „staré moudrosti“, prolomeno v „Theosofické společnosti“ založené H. P. Blavatskou, o tom promluvím později.
Friedrich Eckstein usiloval o to, aby „zasvěcenec do starého vědění“, své veřejné vystupování pronikl silou, pocházející z tohoto „zasvěcení“, ale aby tato exoterní sdělení přísně odděloval od esoterního. To má totiž zůstat v nejužším kruhu, který jej umí plně ocenit.
Jestliže jsem měl rozvíjet veřejnou činnost, sloužící poznání ducha, musel jsem se rozhodnout s touto tradicí skoncovat. Viděl jsem, že stojím v podmínkách duchovního života přítomné doby. Ve vztahu k nim je utajování, samozřejmé ve starých dobách, nemožností. Žijeme v době, která si žádá zveřejnění poznání. Názor, že by se něco mělo uchovávat v tajnosti, je anachronismem. Možné je jedině to, že se osobnosti s duchovním poznáním seznamují postupně, a ke stupni, na kterém se sdělují vyšší části vědění, se nepřipustí nikdo, kdo ještě nezná části nižší. To také odpovídá i zařízením nižších a vyšších škol.
K utajování jsem také nebyl nikomu zavázán, neboť ze „staré moudrosti“ jsem nic nepřijímal. To, co vlastním jako poznání ducha, je veskrze výsledkem mého vlastního bádání. Pouze když dospěji k určitému poznání, srovnávám jej s tím, co již bylo z některé strany ze „starého vědění“ zveřejněno, abych poukázal na soulad a zároveň na pokrok, který je v současném bádání možný.
Tak mi bylo od určité chvíle zcela jasné, že zveřejnění duchovního poznání je správné.

XXX.

Chtěl jsem veřejnosti přiblížit esoteriku, která ve mně žila, a to mě přimělo k tomu, abych ke dni 28. srpna 1899, tedy ke stopadesátému výročí Goethova narození, napsal do „Magazínu“ článek o Goethově „Pohádce o zeleném hadu a krásné Lilii“ pod názvem „Goethovo tajné zjevení“. – Tento článek ovšem ještě není příliš esoterní. Avšak nemohl jsem od svých čtenářů žádat víc, než jsem napsal. – V mé duši však žil obsah „Pohádky“ cele esoterně, a z této nálady jsem také psal své úvahy.
Imaginace, které se pojily k této „Pohádce“, mě zaměstnávaly od osmdesátých let. Viděl jsem v ní znázorněnu Goethovu cestu od pozorování vnější přírody k nitru lidské duše, jak ji vnímal v duchu nikoli v pojmech, ale v obrazech. Pojmy připadaly Goethovi příliš chudé, mrtvé, než aby mohly představovat život a působení duševních sil.
Nyní se setkal v Schillerových „Dopisech o estetické výchově“ s pokusem zachytit tento život a působení v pojmech. Schiller se pokusil ukázat, že život člověka vlivem jeho tělesnosti podléhá přírodní nutnosti a vlivem jeho rozumu nutnosti duchovní. Zastává názor, že mezi oběma musí duševno zjednat vnitřní rovnováhu. V této rovnováze pak člověk žije svobodně, skutečně lidsky důstojně.
Je to duchaplné, ale pro skutečný duševní život příliš jednoduché. Ve vědomí sice na chvíli zasvitnou síly, zakořeněné v hlubinách duševního života; ale poté, co tyto síly zazáříc ovlivnily jiné, stejně prchavé síly, opět mizí. Jsou to děje, jež ve vznikání už zanikají; abstraktní pojmy je možné připojit jen k tomu, co je více či méně trvalé.
To vše Goethe pociťoval; proto pak postavil ve své „Pohádce“ oproti Schillerovu pojmovému vědění své vědění obrazné.
Prožíváním tohoto Goethova tvoření se ocitáme v předsálí esoteriky.
To bylo v době, kdy mě hraběnka a hrabě Brockdorffovi vyzvali, abych přednesl svou přednášku na jednom z večerů, který pořádali každý týden. Scházeli se tu návštěvníci ze všech kruhů. Přednášky, které se tu konaly, zahrnovaly všechny oblasti života a poznání. Před tím, než jsem byl pozván k přednášce, jsem o tom všem nic nevěděl. Neznal jsem ani Brockdorffovi, slyšel jsem o nich poprvé. Jako téma mi navrhli pojednání o Nietzschovi.  Svou přednášku jsem přednesl. Ale zpozoroval jsem při ní, že mezi posluchači byly osoby, které měly velký zájmem o duchovní svět. Proto když mě požádali, abych hned příští týden přednášel znovu, navrhl jsem téma „Goethovo tajné zjevení.“ A v této přednášce jsem navázal na Goethovu „Pohádku“ zcela esotericky. Byl to pro mě důležitý zážitek, když jsem mohl hovořit slovy, jež tlumočila obsah duchovního světa, zatímco před tím v Berlíně jsem byl poměry nucen nechat duchovnost mezi svými úvahami pouze prozařovat.
Brockdorffovi tehdy vedli pobočku „Theosofické společnosti“, kterou založila H. P. Blavatská. To, co jsem řekl v návaznosti na Goethovu „Pohádku“, vedlo k tomu, že mě Brockdorffovi pozvali, abych pro členy „Theosofické společnosti“, se kterými byli spojeni, konal přednášky pravidelně. Prohlásil jsem, že však mohu mluvit jen o tom, co ve mně žije jako duchovní věda.
O ničem jiném jsem také ve skutečnosti ani mluvit nemohl. Vždyť literaturu, která vycházela z „Theosofické společnosti“, jsem znal jen velmi málo. Theosofy jsem znal už z Vídně a později jsem poznal i jiné. Když vyšla jedna publikace od Franze Hartmanna, přiměly mě tyto známosti k tomu, že jsem o theosofech napsal v „Magazínu“ nepříznivou poznámku. To, co jsem z této literatury znal, mi bylo svou metodou i podáním většinou velmi nesympatické. Nikde jsem nenacházel možnost, abych mohl svými vývody na něco navázat.
Ve svých přednáškách jsem tedy navázal na středověkou mystiku. V názorech mystiků, počínajíc Mistrem Eckhartem až po Jakoba Böhma, jsem našel výrazové prostředky pro duchovní názory, které jsem si předsevzal vylíčit. Své přednášky jsem pak shrnul v knize „Mystika na úsvitu novodobého duchovního života“. 
Na těchto přednáškách se jednoho dne objevila jako posluchačka Marie von Sivers, která pak byla osudem vyvolena, aby pevnou rukou převzala vedení „Německé sekce Theosofické společnosti“, která byla založena brzy po zahájení mé přednáškové činnosti. V této sekci jsem pak mohl před stále rostoucím okruhem posluchačů rozvíjet svou anthroposofickou činnost.
Nikdo neměl pochybnosti, že budu v Theosofické společnosti předkládat pouze výsledky svého vlastního badatelského zření. Mluvil jsem o tom při každé příležitosti, která se naskytla. A když byla v Berlíně za přítomnosti Annie Besantové založena „Německá sekce Theosofické společnosti“ a já byl zvolen jejím generálním sekretářem, musel jsem z této zakládající schůze odejít, protože jsem měl jednu z přednášek před ne‑theosofickým publikem, v níž jsem pojednával o duchovním vývoji lidstva. K těmto přednáškám jsem v názvu výslovně připojil slovo „Anthroposofie“. Také Annie Besantová věděla, že jsem pod tímto názvem v přednáškách podával to, co jsem mohl říci o duchovním světě.
Když jsem potom přijel do Londýna na theosofický kongres, řekla mi jedna z vedoucích osobností, že v mé knize „Mystika na úsvitu novodobého duchovního života“ je obsažena pravá theosofie. S tím jsem mohl být spokojen. Podával jsem totiž jen výsledky svého duchovního zření, a ty byly v Theosofické společnosti přijímány. Neměl jsem tedy důvod, abych theosofickým posluchačům, tenkrát jediným, kteří na toto poznání ducha beze zbytku přistupovali, nepředkládal toto poznání ducha svým způsobem. Neupsal jsem se žádné sektářské dogmatice; zůstal jsem člověkem, který mluvil o tom, o čem věřil, že to může vyslovit zcela podle svého vlastního prožívání duchovního světa.
Do doby před založením sekce ještě spadá řada přednášek, které jsem konal v kruhu „Přicházejících“ na téma „Od Buddhy ke Kristu“. Pokusil jsem se v nich ukázat, jakým mohutným pokrokem je mystérium Golgoty oproti události Buddhově, a jak vývoj lidstva dospívá ke svému vrcholu tím, že ve svém úsilí směřuje k události Kristově.
V tomto kruhu jsem také mluvil o podstatě mystérií.
To všechno moji posluchači přijímali. Neshledávali to v rozporu s dřívějšími přednáškami, které jsem tu měl. Teprve až byla založena sekce a já jsem byl tímto krokem ocejchován jako „theosof“, začaly být mé vývody odmítány. S věcí samotnou to vskutku nemělo nic společného; bylo to jméno a souvislost se společností, kterou nikdo nechtěl.
Na druhé straně však měli moji ne‑theosofičtí posluchači sklon k tomu, aby je mé vývody „podněcovaly“ jen „literárně“. To, co jsem měl na srdci, totiž včlenit do života impulsy duchovního světa, pro to neměli porozumění. Toto pochopení jsem však ponenáhlu nacházel u lidí, zajímajících se o theosofii.
V Brockdorffově kruhu, ve kterém jsem přednášel o Nietzschovi a Goethově tajném zjevení, jsem v té době měl přednášku 
o Goethově „Faustu“ z esoterního hlediska. (Je to táž, která později vyšla spolu s mými vývody o Goethově „Pohádce“ ve Filosoficko‑anthroposofickém nakladatelství.)
Přednášky o „Mystice na úsvitu novodobého duchovního života“ vedly k tomu, že mě theosofický kruh prosil, abych jim příští zimu opět přednášel. Měl jsem pak řadu přednášek, které jsem shrnul do knihy „Křesťanství jako mystická skutečnost“.
Hned od začátku jsem zdůrazňoval, že volba titulu knihy „jako mystická skutečnost“ je důležitá. Neboť jsem nechtěl jen prostě znázornit mystický obsah křesťanství. Mým cílem bylo vylíčit vývoj od starých mystérií až k mystériu na Golgotě tak, že v tomto vývoji nepůsobí pouze pozemské dějinné síly, ale i mimozemské duchovní podněty. Chtěl jsem ukázat, že ve starých mystériích byly podávány kultické obrazy kosmických dějů, které se pak v plánu dějin staly při mystériu na Golgotě skutečností, přenesenou z kosmu na Zemi.
To se nikde v Theosofické společnosti neučilo. S tímto názorem jsem se ocitl v úplném protikladu k tehdejší theosofické dogmatice ještě dříve, než jsem byl vyzván k působení v Theosofické společnosti.
Neboť toto vyzvání právě následovalo po vylíčeném přednáškovém cyklu o Kristu.
Marie von Sivers byla mezi oběma přednáškovými cykly, které jsem konal pro Theosofickou společnost, v Itálii (v Bologni), aby tam v theosofické odbočce působila pro tuto společnost.
Tak se skutečnosti vyvíjely až do mé první návštěvy theosofického kongresu v Londýně roku 1902. Na tomto kongresu, jehož se zúčastnila také Marie von Sivers, bylo již považováno za hotovou věc, že má být založena německá sekce Společnosti se mnou jako s generálním sekretářem, když jsem byl krátce předtím pozván stát se členem Společnosti.
Návštěva v Londýně pro mě byla velmi zajímavá. Poznal jsem zde důležité představitele Theosofické společnosti. Bydlel jsem v domě jednoho z nich, Mr. Bertrama Keightleye. Stali jsme se dobrými přáteli. Seznámil jsem se s Mr. Meadem, zasloužilým spisovatelem theosofického hnutí. V domě Bertrama Keightleye se vedly vysoce zajímavé rozhovory o duchovních poznatcích, žijících v Theosofické společnosti.
Tyto rozhovory se staly důvěrnými zvláště se samotným Bertramem Keightleyem. Ožívala v nich H. P. Blavatská. Její celou osobnost s bohatým duchovním obsahem líčil můj milý hostitel, který jejím prostřednictvím tolik prožil, přede mnou a Marií von Sivers s největší názorností. 
Letmo jsem poznal Annii Besantovou, stejně jako Sinetta, autora „Esoterického buddhismu“. S Mr. Leadbeaterem, jehož jsem pouze slyšel mluvit z podia, jsem se neseznámil. Neučinil na mě žádný zvláštní dojem.
Hlubokým dojmem na mě zapůsobilo všechno zajímavé, co jsem slyšel, avšak na obsah mých názorů to nemělo žádný vliv.
Čas, který mi zbyl mezi kongresovými přednáškami, jsem se snažil využít k návštěvám přírodovědeckých a uměleckých sbírek Londýna. Mohu říci, že mi díky nim vzešla mnohá idea o vývoji přírody a člověka.
Tak se pro mě tato londýnská návštěva stala významnou událostí. Opouštěl jsem toto město s nejrůznějšími dojmy, které v mé duši vyvolávaly hluboké pohnutí.
V prvním čísle „Magazínu“ z roku 1899 je ode mne článek nadepsaný „Novoroční úvahy kacířovy“. Není zde míněno kacířství vůči nějakému náboženskému vyznání, ale vůči kulturní orientaci, kterou tato doba přijala.
Lidstvo stálo před branami nového století. Uplynulé století přineslo velké vymoženosti v oblastech vnějšího života a vědění.
To ve mně budilo myšlenku: „Přes všechny tyto a mnohé jiné vymoženosti, například v oblasti umění, nemůže hlouběji nahlížející člověk v přítomné době pociťovat uspokojení nad obsahem současného vzdělání. Naše nejvyšší duchovní potřeby si žádají něco, co přítomná doba poskytuje jen v nepatrné míře.“ A při pohledu na prázdnotu tehdejší kultury jsem se ohlédl zpět na dobu scholastiky, ve které ještě duchové a duch žili alespoň v pojmech. „Nemůžeme se divit, když vlivem těchto skutečností nacházejí duchové s hlubšími duchovními potřebami hrdou myšlenkovou stavbu scholastiky uspokojivější než ideový obsah naší vlastní doby. Otto Willmann napsal vynikající knihu ‚Dějiny idealismu‘, ve které chvalořečí světový názor minulých století. Musíme připustit, že duch člověka touží po vznešeném, obsáhlém prozáření myšlenek, kterého se lidskému vědění dostalo ve filosofických systémech scholastiků. Charakteristickým znakem duchovního života na tomto přelomu století je nedostatek odvahy. Kalí nám radost z vymožeností poslední doby.“
A osobnostem, které prohlašovaly, že „pravdivé vědění“ právě dokazuje nemožnost celkového obrazu bytí v určitém světovém názoru, jsem musel říci: „Kdyby všechno šlo podle mínění lidí, kteří je vyslovují, mohli bychom se spokojit s tím, že by se věci a jevy měřily, vážily, porovnávaly a zkoumaly dnešními přístroji, ale nikdy by nebyla vznesena otázka po vyšším smyslu věcí a jevů.“
Toto byla moje duševní nálada, na základě které se musí chápat skutečnosti, které přivodily mou anthroposofickou činnost v Theosofické společnosti. Když jsem na sebe tenkrát nechával působit kulturu doby, abych si pro redakci „Magazínu“ mohl vytvořit duchovní pozadí, bylo pro mě pak hlubokým uspokojením „zotavit“ svou duši takovou četbou jako Willmannovými „Dějinami idealismu“. Přestože byla mezi mým duchovním nazíráním a utvářením idejí Otty Willmanna propast, cítil jsem, že toto utváření idejí je blízké duchu.
Koncem září 1900 jsem mohl „Magazín“ předat do jiných rukou.
Uvedené skutečnosti dokazují, že můj cíl sdělovat obsah duchovního světa byl pro mé duševní založení nutností už před tím, než jsem přestal vést redakci „Magazínu“. Nijak to tedy nesouviselo s okolností, že bych tento časopis nemohl vést dále.
Poznání ducha, předurčené mé duši, se nyní plně stalo mou hlavní činností.
Ještě i dnes však mám pocit, že kdyby nebylo zde vylíčených překážek, mohl být nadějnější i můj pokus dospět prostřednictvím přírodovědeckého myšlení k duchovnímu světu. To, co jsem od roku 1897 do roku 1900 vyslovoval, vidím zpětně jako nutnost, která musela být vzhledem ke způsobu myšlení doby jednou vyslovena; na druhé straně to všechno pro mě byla intenzívní duchovní zkouška. Důkladně jsem poznal, kde se nacházejí síly doby, které se snaží odvádět od ducha a které rozkládají a ničí kulturu. Toto poznání mi dodalo mnoho sil, které jsem potřeboval, abych mohl v budoucnu působit z ducha.
Ještě před mým působením v Theosofické společnosti, na konci doby, kdy jsem vedl redakci „Magazínu“, jsem vypracoval svou knihu o dvou svazcích „Světové a životní názory v devatenáctém století“, která byla ve druhém vydání rozšířena o přehled vývoje světových názorů od řecké doby až k devatenáctému století, a vyšla jako „Záhady filosofie“.
Vnější podnět ke vzniku této knihy je nutno považovat za zcela vedlejší. Byl dán tím, že Cronbach, nakladatel „Magazínu“, uspořádal sbírku spisů, které měly pojednávat o různých oblastech vědy a života a o jejich vývoji v devatenáctém století. Chtěl v této sbírce také vylíčit světové a životní názory, a tuto práci mi svěřil.
Celou látku pro tuto knihu jsem už dlouho nosil ve své duši. Osobní východisko mých úvah o světových názorech spočívalo v Goethově světovém názoru. Protiklad, který jsem musel uvést ohledně Goethova způsobu myšlení a kantianismu, nové filosofické myšlení Fichta, Schellinga a Hegela na předělu osmnáctého a devatenáctého století, to vše pro mě bylo začátkem epochy vývoje světových názorů. A tuto epochu uzavírají duchaplné knihy Richarda Wahla, které popisovaly rozplynutí veškerého filosofického úsilí o světový názor na konci devatenáctého století. Úsilí o světové názory devatenáctého století tak začalo tvořit celek, který žil v mém nazírání. Rád jsem se tedy chopil příležitosti, abych toto úsilí ztvárnil.
Vzpomínám‑li na tuto knihu, zdá se mi, že právě v ní se má životní cesta projevuje příznačným způsobem. Nepostupoval jsem vřed v rozporech, jak se mnozí domnívají. Kdyby tomu tak bylo, pak bych to rád připustil. Nebyla to však skutečnost v mém duchovním vývoji. Postupoval jsem tak, že k tomu, co žilo v mé duši, jsem nacházel nové oblasti. A tyto nové skutečnosti v duchovní oblasti se zvláště živě objevily brzy po zpracování „Světových a životních názorů“.
K tomu přistupovalo to, že do oblasti ducha jsem nikde nepronikal mysticko‑citovou cestou, nýbrž všude přes křišťálově jasné pojmy. Prožívání pojmů a idejí mě vedlo z oblastí těchto idejí do duchovní skutečnosti.
Skutečný vývoj organismů od pravěku až k přítomnosti byl v mých imaginacích teprve po vypracování „Světových a životních názorů“.
Během této práce jsem před svým duševním zrakem měl ještě přírodovědecký názor, který vyplynul z darwinistického způsobu myšlení. Ale ten pro mě byl jen řadou smyslových skutečností, existujících v přírodě. V této řadě skutečností pro mě byly skryty duchovní podněty, jaké měl na mysli Goethe ve své ideji o metamorfóze.
V přírodovědecké vývojové řadě, kterou zastupoval Haeckel, jsem nikdy neviděl jen vládnoucí mechanické nebo organické zákony, ale to, v čem duch vede živoucí bytosti od jednoduchých forem přes komplikované až vzhůru k člověku. V darwinismu jsem viděl způsob myšlení, který sice směřuje ke Goethovu názoru, ale zůstává za ním.
To všechno jsem zatím promýšlel v ideovém obsahu; k imaginativnímu nazírání jsem se propracoval až později. Teprve toto nazírání mi přineslo poznání, že v pradávných dobách žila v duchovní realitě zcela jiná bytostnost než nejjednodušší organismy. Že člověk je jako duchovní bytost starší než všechny ostatní živoucí bytosti, a že měl‑li přijmout dnešní fyzickou podobu, musel se vyčlenit ze světového bytí, které obsahovalo jeho samého i ostatní organismy. Ty tedy odpadly z lidského vývoje; nejsou tedy něčím, z čeho by člověk vzešel, ale tím, co zanechal za sebou, co ze sebe vyloučil, aby mohl přijmout svou fyzickou podobu jako obraz své duchovnosti. Člověk jako makrokosmická bytost, nesoucí v sobě všechen ostatní pozemský svět, která dospěla k mikrokosmu jen tím, že tento ostatní svět vyloučila – to pro mě bylo poznáním, kterého jsem dosáhl teprve v prvních letech nového století.
A proto ještě toto poznání ve „Světových a životních názorech“ nemohlo nikde podnětně působit. Ale druhý svazek této knihy jsem již napsal tak, že v něm bylo možné najít východisko pro duchovní prohloubení světových tajemství v duchovní podobě darwinismu a haeckelismu, nahlížených ve světle Goethova světového názoru.
Když jsem později přepracovával druhé vydání této knihy, měl jsem již ve své duši poznání pravého vývoje. Ačkoli jsem stanovisko, které jsem zaujal v prvním vydání knihy, zachoval jako to, co může člověku dát myšlení bez duchovního nazírání, přesto jsem shledal nutným uskutečnit malé změny ve výrazové formě. Byly nutné jednak proto, že kniha získala rozšířením o celkový přehled filosofie zcela jinou kompozici, a za druhé proto, že toto druhé vydání vyšlo tehdy, když má pojednání o pravém vývoji živoucích bytostí již veřejnost znala.
Při tom všem je podoba mé „Záhady filosofie“ nejen subjektivně oprávněná jako zachované hledisko z jistého úseku mého duchovního vývoje, ale má i oprávnění zcela objektivní. To spočívá v tom, že myšlení, i když je prožíváno duchovně, si jako myšlení může představit vývoj živoucích bytostí jen tak, jak je to vylíčeno v mé knize, a že další krok se musí učinit cestou duchovního nazírání.
Tato kniha tak zcela objektivně představuje stanovisko, které jsem zaujímal před stanoviskem anthroposofickým. Je nutné se do něj pohroužit a v tomto pohroužení je prožít, má‑li se vystoupit ke stanovisku ještě vyššímu. Tomu, kdo hledá duchovní svět nikoli v neurčité mystice, nýbrž jasným duchovním způsobem, tomu toto před‑anthroposofické stanovisko vystoupí jako jedna etapa cesty poznání. V tom, co z tohoto hlediska vyplývá, je obsaženo něco, co poznávající člověk potřebuje jako předběžný stupeň k názoru vyššímu.
V Haeckelovi jsem tehdy viděl osobnost, která se v přírodní vědě nebojácně postavila na stanovisko myslitele, zatímco ostatní badatelský svět myšlení vyloučil a chtěl uplatnit jen výsledky smyslového pozorování. K Haeckelovi mě opětovně přitahovalo to, že při zkoumání skutečnosti kladl důraz na tvořivé myšlení. Věnoval jsem mu tedy svou knihu, přestože její obsah naprosto nebyl – ani v tehdejší době – v jeho smyslu. Jenže Haeckel vůbec nebyl filosofická povaha. Stál před filosofií jako úplný laik. A proto mi připadaly útoky filosofů, které tehdy na Haeckela jen pršely, jako zcela nevhodné. V opozici k nim jsem Haeckelovi věnoval tuto knihu stejně, jako jsem v opozici k nim již dříve sepsal svůj spis „Haeckel a jeho odpůrci“. Haeckel v naprosté naivitě vůči veškeré filosofii učinil myšlení prostředkem ke znázornění biologické skutečnosti. Jeho odpůrci proti němu směřovali filosofické útoky, vycházející z duchovní oblasti, která mu však byla cizí. Myslím, že ani nikdy nevěděl, co od něho filosofové chtěli. Vyplynulo to z jednoho rozhovoru, který jsem s ním vedl v Lipsku po vyjití „Světových záhad“ u příležitosti uvedení Borngräberovy hry „Giordano Bruno“. Tehdy mi řekl: „Lidé říkají, že popírám ducha. Chtěl bych, aby viděli, jak se látky utvářejí svou silou; vnímali by pak „ducha“ v každém ději, i v křivuli. Všude je duch“. Haeckel o skutečném duchu vůbec nic nevěděl. „Ducha“ spatřoval už v silách přírody.
Nebylo tehdy nutné vůči takové slepotě k duchu ihned kriticky vystupovat s filosoficky mrtvými pojmy, ale mělo se spíše přihlížet k tomu, jak značně je tato doba vzdálená prožívání ducha, a pokusit se ze základů, které se tehdy nabízely, totiž z biologického vysvětlování přírody, vykřesat jiskru ducha.
To bylo tehdy moje mínění. A na jeho základě jsem také napsal své „Světové a životní názory v devatenáctém století“.

XXXI.

Jiné souborné dílo, představující kulturní vymoženosti devatenáctého století, tehdy vydával Hans Kraemer. Sestávalo z delších pojednání o jednotlivých odvětvích života poznání, technického tvoření a sociálního vývoje.
Byl jsem pozván, abych vylíčil literární život. A tak jsem tehdy ve své duši také prožíval vývoj života fantazie v devatenáctém století. Nepsal jsem jako filolog, který pracuje „na základě pramenů“; líčil jsem to, co jsem ohledně vývoje života fantazie sám vnitřně prožil.
Tato práce pro mě byla významná tím, že jsem měl za úkol mluvit o jevech duchovního života, aniž bych se musel zabývat prožíváním duchovního světa. Nezmiňoval jsem se o vlastních duchovních impulsech, přicházejících z tohoto světa, které jsou pak projeveny v básnických pracích.
I v tomto případě jsem vnímal to, co může říci duševní život o určitém přítomném jevu, jestliže zaujme stanovisko obyčejného vědomí, aniž by obsah tohoto vědomí aktivně vstupoval do prožívání duchovního světa.
Ještě významněji jsem prožíval toto „setrvávání před branou“ duchovního světa v pojednání, které jsem měl napsat pro jiné dílo. Nebylo to žádné dílo století, ale sbírka článků, které měly charakterizovat různé oblasti poznání a života a sledovat, nakolik je hybnou silou jejich rozvoje lidský „egoismus“. Toto dílo vydával Arthur Dix. Jmenovalo se „Egoismus“ a naprosto odpovídalo své době – předělu devatenáctého a dvacátého století.
Impulsy intelektualismu, které se od patnáctého století uplatňovaly ve všech oblastech života, jsou zakořeněny v „jednotlivém duševním životě“ tehdy, jsou‑li skutečně pravými projevy své podstaty. Projevuje‑li se člověk intelektuálně v sociálním životě, není to pravý intelektuální projev, nýbrž jeho napodobení.
Jeden z důvodů, proč se volání po sociálním cítění v této době objevilo tak intenzívně, je ten, že toto cítění nelze v intelektualitě vnitřně prožít. Také v těchto věcech lidstvo nejvíc požaduje to, co nemá.
Připadl mi úkol vylíčit v této knize „egoismus ve filosofii“. Můj článek však nese tento název jen proto, že to vyžadoval souhrnný titul knihy. Tento nadpis by měl vlastně znít: „Individualismus ve filosofii“. Snažil jsem se krátkou formou podat přehled západní filosofie od Thaleta a ukázat, jak její vývoj směřuje k tomu, přivést lidskou individualitu k prožívání světa v ideových obrazech, jak jsem se to pokusil vylíčit v mé „Filosofii svobody“ pro oblast poznání a mravní život.
S tímto článkem se opět ocitám před „branou duchovního světa“. V lidské individualitě vystupují obrazy zjevující obsah světa. Objevují se tak, že čekají na prožívání, jehož působením může lidská duše vkročit do duchovního světa. Na tomto místě líčení jsem se zastavil. Tady je vnitřní svět, který ukazuje, jak daleko může dospět pouhé myšlení v chápání světa.
Je zřejmé, že ještě před tím, než jsem se věnoval veřejnému anthroposofickému líčení duchovního světa, jsem z nejrůznějších hledisek popisoval před‑anthroposofický duševní život. V tom nemůže být spatřován žádný rozpor s vystupováním ve prospěch anthroposofie, neboť obraz světa, který takto vzniká, anthroposofie nevyvrací, ale rozšiřuje a dále rozvádí.
Začne‑li někdo jako mystik popisovat duchovní svět, je každý plně oprávněn mu říci: „Ty mluvíš o svých osobních zážitcích. To, co líčíš, je subjektivní“. Jít takovou duchovní cestou však nebylo mým úkolem, který pro mě vyplýval z duchovního světa.
Můj úkol spočíval tom, vytvořit pro anthroposofii takový základ, aby byla tak objektivní jako vědecké myšlení, které nezůstává jen při zaznamenávání smyslových skutečností, ale postupuje dál až k souhrnným pojmům. O tom, co jsem popisoval vědecko‑filosoficky, i to, co jsem líčil přírodovědecky, navazujíc na Goethovy ideje, o tom se dalo diskutovat. Bylo možné to považovat za více méně správné či nesprávné, ale toto líčení v plném smyslu usilovalo o charakter objektivní vědeckosti.
A z tohoto poznání, zbaveného veškerého citového mysticismu, jsem přinášel prožívání duchovního světa. Je nutné vidět, jak je v mé „Mystice“ a v „Křesťanství jako mystická skutečnost“ sledován pojem mystiky ve směru tohoto objektivního poznání. A zvláště je nutné vidět, jak je budována má „Theosofie“. Na každém kroku, učiněném v této knize, je v pozadí duchovní zření. Není tu řečeno nic, co z tohoto duchovního zření nepochází. Avšak tyto kroky jsou na začátku knihy nejprve přírodovědeckými idejemi, do kterých se toto zření halí, avšak při vystupování do vyšších světů musí být toto zření stále více činné při svobodném vytváření duchovního světa. Ale toto vytváření vyrůstá z přírodního vědění stejně, jako květ rostliny vyrůstá ze stonku a listů. – Jako nevidíme rostlinu v její plnosti, bereme‑li v úvahu jen její květ, tak neprožíváme v plnosti ani přírodu, nevystoupíme‑li ze světa smyslů k duchu.
Tak jsem tedy vždy usiloval o to, abych v anthroposofii vylíčil objektivní pokračování vědy, nikoli abych vedle této vědy uváděl něco subjektivního. – Je samozřejmé, že se právě tato snaha nechápala. Věda totiž byla považována za uzavřenou těmi poznatky, které se nacházejí před anthroposofií, a nebyla vůbec žádná chuť oživovat její vědecké ideje natolik, aby vedly k pochopení duchovnosti. Myšlenkové zvyklosti, vypěstované ve druhé polovině devatenáctého století, to nepřipouštěly. Nikdo nenalézal odvahu prolomit pouta pouhého smyslového pozorování; byla zřejmá obava, aby člověk nedospěl do oblasti, kde každý uplatňuje svou fantazii.
Taková byla má vnitřní orientace, když jsem v roce 1902 s Marií von Sivers převzal vedení německé sekce Theosofické společnosti. Marie von Sivers byla takovou osobností, která celou svou bytostí chránila naši práci před sektářským duchem a umožňovala dávat věcem povahu, která je uvádí do oblasti všeobecného duchovního a vzdělávacího života. Hluboce se zajímala o dramatické a deklamačně‑recitační umění; v tomto směru se jí dostalo vzdělání zejména na nejlepších školách v Paříži, které její schopnosti završily. V tomto učení pokračovala ještě v době, kdy jsem ji poznal v Berlíně, kde se seznamovala s nejrůznějšími metodami umělecké řeči.
Marie von Sivers a já jsme se brzy hluboce spřátelili. A na základě tohoto přátelství se rozvíjela spolupráce v nejrůznějších duchovních oblastech. Společné pěstování anthroposofie, ale i básnického a recitačního umění, se pro nás brzy stalo náplní života.
Jedině tento společně pěstovaný duchovní život se mohl stát středem, ze kterého byla anthroposofie zpočátku v rámci Theosofické společnosti uváděna do světa.
Při naší první společné návštěvě Londýna slyšela Marie von Sivers od hraběnky Wachtmeisterové, intimní přítelkyně H. P. Blavatské, hodně nejen o ní, ale i o zařízeních a vývoji Theosofické společnosti. Tak se do vysoké míry seznámila s tím, co bylo kdysi této společnosti zjeveno jako duchovní obsah, i s tím, jak se tento obsah dále pěstoval.
Jestliže jsem říkal, že bylo možné v rámci Theosofické společnosti nalézt lidi, kteří chtěli naslouchat sdělením z duchovního světa, nemínil jsem tím pouze členy Theosofické společnosti. Ovšem mnozí z nich v krátké době prokázali plné pochopení pro můj způsob duchovního poznání.
Avšak velká část těchto členů byla fanatickými stoupenci jednotlivých představitelů Theosofické společnosti. Přísahali na dogmata, která tito silně sektářští vůdci vydávali.
Toto působení Theosofické společnosti mě odpuzovalo trivialitou a diletantismem, které v něm tkvěly. Jen mezi anglickými theosofy jsem našel vnitřní obsah, který ještě pocházel od Blavatské a který tehdy věcně pěstovala Annie Besantová a jiní. V tomto stylu, ve kterém působili tito theosofové, bych já sám nikdy působit nemohl. Ale to, co mezi nimi žilo, jsem považoval za duchovní centrum, na které bylo možné důstojně navázat, jestliže bylo bráno šíření duchovního poznání v nejhlubším smyslu vážně.
Nebyli to tedy pouze členové Theosofické společnosti, se kterými jsme Marie von Sivers a já počítali, ale vůbec ti lidé, kteří měli otevřená srdce a mysl pro vážné pěstování duchovního poznání.
Působení v tehdy existující pobočce Theosofické společnosti, které se nutně stalo východiskem naší činnosti, tvořilo jen její malou část. Hlavním úkolem bylo pořádání veřejných přednášek; v nich jsem mluvil k posluchačům, kteří stáli mimo Theosofickou společnost, a kteří navštěvovali mé přednášky jen pro jejich obsah.
Z osobností, které tímto způsobem poznaly, co bylo mým úkolem říci o duchovním světě, a z těch, kteří z některého „theosofického směru“ našly k tomuto způsobu cestu, se v rámci Theosofické společnosti vytvořilo jádro pozdější Anthroposofické společnosti.
Mezi mnohými obviněními, které byly proti mně vzneseny kvůli mému působení v Theosofické společnosti – i ze strany této společnosti samé – bylo i to, že jsem do jisté míry využil tuto společnost, která již měla ve světě své jméno, jako odrazového můstku k tomu, abych usnadnil cestu svému vlastnímu duchovnímu poznání.
O tom však naprosto nemůže být řeči. Když jsem vyhověl pozvání do společnosti, byla jedinou vážně branou institucí, ve které byl pěstován reálný duchovní život. A kdyby smýšlení, chování a působení této společnosti zůstalo takové, jaké bylo tenkrát, nemuseli jsme z ní já a moji přátelé vystupovat. Mohlo se jen v rámci Theosofické společnosti oficiálně utvořit zvláštní oddělení „Anthroposofické společnosti“.
Ale již od roku 1906 se v Theosofické společnosti projevovaly skutečnosti, ve kterých se v hrozivé míře zračil její úpadek.
I když byla ve vnějším světě o těchto jevech šířena tvrzení již dříve za doby H. P. Blavatské, stála tu začátkem století ta skutečnost, že společnost tyto nesprávnosti vážnou duchovní prací napravila. Tyto události však byly předmětem sporů.
Ale od roku 1906 se ve společnosti, na jejíž vedení jsem neměl nejmenší vliv, vyskytovaly směry připomínající výstřelky spiritismu, ohledně kterých jsem musel stále znovu a znovu zdůrazňovat, že část společnosti, kterou jsem vedl já, s těmito událostmi nemá co do činění. Tyto události dosáhly vrcholu, když se o jednom indickém chlapci tvrdilo, že je osobností, ve které se objeví Kristus v novém pozemském životě. Pro šíření této absurdity byla v Theosofické společnosti založena zvláštní společnost, nazvaná „Řád Hvězdy Východu“. Pro mě a mé přátele bylo zcela nemožné přijmout členy této „Hvězdy Východu“ do německé sekce jak chtěli a jak především zamýšlela Annie Besantová jako prezidentka Theosofické společnosti. A protože jsme to nemohli učinit, vyloučili nás roku 1913 z Theosofické společnosti. Byli jsme nuceni založit samostatnou Anthroposofickou společnost.
Líčením těchto událostí jsem ve své životní cestě hodně předběhl; bylo to však nutné, protože jen tyto pozdější skutečnosti mohou správně osvětlit úmysly, které jsem na začátku století spojoval se svým vstupem do této společnosti.
Když jsem v roce 1902 poprvé mluvil v Londýně na kongresu Theosofické společnosti, řekl jsem: „Sdružení, které tvoří jednotlivé sekce, má spočívat v tom, že každá z nich do něj přinese to, co v sobě chová“. Ostře jsem zdůraznil, že to mám v úmyslu především pro německou sekci. Zřetelně jsem naznačil, že tato sekce nikdy nebude spolupůsobit jako nositelka strnulých dogmat, nýbrž že chce být místem samostatného duchovního bádání, které chce při společných setkáních celé společnosti najít společnou řeč při pěstování pravého duchovního života.

XXXII.

Je pro mě bolestné, když musím v úvahách, které jsou dnes o anthroposofii šířeny, stále znovu číst myšlenky tohoto druhu: Světová válka vytvořila v duších lidí příznivé nálady pro vznik všech možných „mystických“ a podobných duchovních směrů, a když mezi těmito směry nacházím uváděnu také anthroposofii.
Tomu odporuje skutečnost, že anthroposofické hnutí bylo založeno počátkem století, a že od tohoto založení v něm nebylo učiněno nic podstatného, co by nebylo podníceno vnitřním duchovním životem. Před pětadvaceti lety jsem v sobě choval určitý obsah duchovních dojmů, kterým jsem dal podobu v přednáškách, pojednáních a knihách. Co jsem konal, konal jsem z duchovních podnětů. Každé téma jsem v podstatě přinesl z ducha. Za války jsem mluvil i o tématech, k nimž daly podnět události doby. Ale nebyl v tom nejmenší úmysl využít náladu doby pro šíření anthroposofie. Bylo tomu tak proto, že si lidé přáli, aby jim byly osvětleny určité soudobé události pomocí poznatků, které přicházejí z duchovního světa.
Anthroposofie nikdy neusilovala o nic jiného, než aby se nadále vyvíjela tak, jak může ze své vlastní, vnitřní síly, přijímané z ducha. – Tvrzení, že ve válečné době chtěla těžit z temných hlubin duše, naprosto neodpovídá skutečnosti. Je pravda, že po válce vzrostl počet těch, kdo se zajímali o anthroposofii, takže se počet členů Anthroposofické společnosti zvýšil; ale každý by si měl všimnout toho, že všechny tyto skutečnosti naprosto nezměnily další vedení anthroposofie oproti jejímu vedení od začátku století.
Podoba, jakou si anthroposofie vyžadovala z vnitřní duchovní podstaty, musela nejprve překonat nejrůznější odpor theosofů v Německu.
Především šlo o otázku, jak odůvodnit duchovní poznání před „vědeckým“ způsobem myšlení současné doby. O tom, že toto odůvodnění bylo nutné, jsem mluvil v těchto líčeních „Mé cesty životem“ již častěji. Přijal jsem způsob myšlení, který v přírodním poznání právem platil za „vědecký“, a přetvořil jsem jej pro poznání duchovní. Tím se ovšem stal způsob přírodního pozorování poněkud jiný pro pozorování ducha, než jaký je pro pozorování přírody; ale základní charakter, pro který se tento způsob musí považovat za „vědecký“, zůstal.
Pro tento způsob vědeckého ztvárnění duchovního poznání neměly osobnosti, považující se počátkem století za nositele theosofického hnutí, ani smysl – a tím méně zájem.
Byly to osobnosti, soustředěné kolem dr. Hübbe‑Schleidena.  Ten jako osobní přítel H. P. Blavatské založil již v osmdesátých letech theosofickou společnost z Elberfeldu. Tohoto založení se zúčastnila sama H. P. Blavatská. Dr. Hübbe‑Schleiden pak vydával časopis „Sfinx“, v němž se měl uplatnit theosofický světový názor. – Celé toto hnutí však ponenáhlu pozbylo síly, a v době, kdy byla založena německá sekce Theosofické společnosti, z něj zbývalo jen několik osobností, které mě však považovaly za jakéhosi vetřelce do své oblasti. – Tyto osobnosti čekaly na „vědecké zdůvodnění“ theosofie od dr. Hübbe‑Schleidena. Zastávaly názor, že dokud není toto zdůvodnění dáno, nemá se na německých územích v tomto směru nic podnikat. Činnost, kterou jsem začal vyvíjet, jim připadala jako rušení jejich „čekání“, a považovaly ji za něco naprosto škodlivého. Neustoupily však jen tak do pozadí, neboť theosofii považovaly za „svou“ věc; a jestliže se v ní něco dělo, nechtěly stát stranou.
Co rozuměly pojmem „vědeckost“, kterou měl dr. Hübbe‑Schleiden uvést ve skutečnost a kterou měla být „prokázána“ theosofie? Anthroposofií se vůbec nezabývaly.
Tímto pojmem rozuměly atomistický základ, ze kterého byly tvořeny přírodovědecké teorie a hypotézy. Přírodní jevy byly „vysvětlovány“ tím, že se „pra‑částice“ světové substance sdružují v atomy a ty v molekuly. Určitá látka vznikla proto, že měla určitou strukturu atomů v molekule.
Tento způsob myšlení byl považován za vzor. Konstruovaly se komplikované molekuly, které měly být základem i pro působení ducha. Chemické děje byly podle těchto tvrzení výsledkem dějů ve struktuře molekuly; pro duchovní děje bylo nutné hledat něco podobného.
Pro mě byl tento atomismus v tom významu, jakého se mu dostává v „přírodní vědě“, již uvnitř ní samotné něčím zcela nepřijatelným. Chtít jej přenášet do duchovna, to jsem považoval za myšlenkové zmatení, o kterém vůbec nelze vážně mluvit.
V tomto směru se můj způsob zakládání anthroposofie vždy setkával s překážkami. Z určitých stran se odedávna tvrdilo, že teoretický materialismus je překonán, a že anthroposofie v tomto směru bojuje proti větrným mlýnům, mluví‑li o materialismu ve vědě. Mně však naopak bylo vždy jasné, že ten způsob překonání materialismu, o němž se tu mluví, je právě cestou k jeho nevědomému konzervování.
Vždy mi málo záleželo na tom, zda věda v oblasti materiálního dění předpokládá atomy v čistě mechanickém či jiném působení. Šlo mi spíše o to, aby myšlenková úvaha vycházela od formy atomů – nejmenších světových částic – a hledala přechod k organice, k duchovnosti. Nahlížel jsem nutnost vycházet z celku. Atomy nebo atomové struktury mohou být jen výsledky duchovního, organického působení. – Chtěl jsem v duchu Goethova vědeckého pozorování přírody vyjít z prvotního jevu, který lze duchovně zřít, nikoli z myšlenkové konstrukce. Vždy pro mě bylo hluboce přesvědčující to, co je skryto v Goethových slovech, že teorií je už faktická skutečnost a že za ní nelze nic hledat. Podmínkou toho však je, že jako přírodu máme brát jen to, co nám poskytují smysly, a myšlení v tomto směru použít jen k tomu, abychom přešli od komplikovaných, odvozených fenoménů (jevů), které jsou nepřehlédnutelné, k jevům jednoduchým, prvotním. Pak pozorujeme, že v přírodě máme samozřejmě co činit s působením barev či s jinými smyslovými kvalitami, v nichž působí duch; nedospějeme však ke světu atomů, skrytému za světem smyslovým. To, co v atomismu platí, to právě náleží smyslovému světu.
Anthroposofický způsob myšlení nemůže připustit, že by v tomto směru nastal v chápání přírody nějaký pokrok. Co se ukazuje například v názorech Machových nebo co se v této oblasti objevuje nově, to sice jsou počátky úsilí opustit atomové a molekulové konstrukce; ty však ukazují, že toto konstruování vniklo do způsobu myšlení tak hluboce, že opustit je znamená ztratit veškerou realitu. Mach mluvil jen o ekonomických souhrnech smyslového vnímání, nikoli však o něčem, co žije v realitě ducha. A novějším myslitelům se nevede jinak.
Proto je takový způsob boje proti teoretickému materialismu právě tak vzdálen duchovnímu bytí, v němž žije anthroposofie, jako byl materialismus poslední třetiny devatenáctého století. Co tehdy anthroposofie uplatňovala proti přírodovědeckým myšlenkovým zvyklostem, neplatí dnes v menší, nýbrž v zesílené míře.
Líčení těchto skutečností by někomu mohlo připadat jako teoretizující vsuvky v líčení této „životní cesty“. Pro mě tím však nejsou, neboť to, co je obsaženo v těchto výkladech, pro mě bylo zážitkem, nejsilnějším zážitkem, mnohem významnějším než cokoli jiného, s čím jsem se kdy ve vnějším světě mohl setkat.
Hned při založení německé sekce Theosofické společnosti se ukázalo být nutné mít vlastní časopis. Tak jsme tedy Marie von Sivers a já založili měsíčník „Luzifer“. Tento název tehdy samozřejmě nijak nesouvisel s duchovní mocností, kterou jsem později označil jako Lucifera, Ahrimanův protipól. Tak dalece tehdy ještě obsah anthroposofie vypracován nebyl, aby bylo možné mluvit o těchto dvou mocnostech. – Tento název měl prostě znamenat „nositel světla“.
Přestože bylo mým původním úmyslem pracovat v souladu s vedením Theosofické společnosti, měl jsem od počátku pocit, že v anthroposofii musí vzniknout něco, co se vyvíjí ze svého vlastního zárodku, aniž by to svým obsahem nějak záviselo na tom, co učí Theosofická společnost. – To bylo možné jen pomocí takového časopisu. A z toho, co jsem v tomto měsíčníku psal, vskutku také vyrostlo to, čím je dnes anthroposofie.
Tehdy byla do jisté míry pod protektorátem a za přítomnosti Mrs. Besantové založena německá sekce. Mrs. Besantová konala v Berlíně přednášku o cílech a principech theosofie. Potom jsme o něco později vyzvali Mrs. Besantovou, aby své přednášky konala v některých německých městech. Uskutečnily se v Hamburku, Berlíně, Výmaru, Mnichově, Stuttgartu a Kolíně. – Vzdor tomu všemu, avšak nikoli následkem zvláštního opatření z mé strany, nýbrž z vnitřní nutnosti samotné věci, theosofické hnutí sláblo a anthroposofie se rozvíjela cestou, která mu byla určena vnitřními podmínkami.
Marie von Sivers to vše umožňovala také tím, že nepřinášela jen materiální oběti, ale věnovala anthroposofii veškerou svou pracovní sílu. – Zpočátku jsme mohli pracovat skutečně jen za primitivních podmínek. Psal jsem velkou část „Luzifera“ a Marie von Sivers se starala o korespondenci. Když bylo hotové číslo, obstarávali jsme sami balení, napsali adresy, nalepili známky a osobně jsme časopisy v prádelním koši odnášeli na poštu.
Brzy se „Luzifer“ rozrostl natolik, že jistý pan Rappaport z Vídně, který vydával časopis „Gnosis“, mi navrhl spojit oba časopisy v jeden. „Luzifer“ pak nadále vycházel jako „Lucifer – Gnosis“. Rappaport pak také po určitou dobu nesl i část výdajů.
„Lucifer – Gnosis“ měl mimořádný úspěch a šířil se velmi uspokojivě. Čísla, která byla již rozebrána, se musela dokonce tisknout podruhé. Tento časopis také „nezanikl“. Šíření anthroposofie však v poměrně krátké době nabylo takového rozsahu, že jsem byl zván k přednáškám do mnoha měst. Z jednotlivých přednášek se v četných případech stávaly přednáškové cykly. Zpočátku jsem se vedle své přednáškové činnosti i nadále pokoušel redigovat časopis „Lucifer – Gnosis“, ale jednotlivá čísla nebylo možné vydávat včas, mnohdy vycházela o celé měsíce později. A tak se stala skutečností ona podivná okolnost, že časopis, který každým číslem získával více předplatitelů, nemohl prostě nadále vycházet kvůli přetížení redaktora.
V měsíčníku „Lucifer – Gnosis“ jsem mohl poprvé zveřejnit to, co se pak stalo základem pro anthroposofické působení. Zde se tedy nejprve objevily úvahy o úsilí, které musí vyvinout lidská duše, aby dospěla k vlastnímu nazíranému pochopení duchovních poznatků. V jednotlivých číslech zde na pokračování vycházelo „O poznávání vyšších světů“. Právě tak byl položen základ k anthroposofické kosmologii pokračujícími články „Z kroniky Akaša“.
Anthroposofické hnutí tak vyrůstalo z toho, co zde bylo podáváno, a nikoli z něčeho, co bylo převzato z Theosofické společnosti. Pokud jsem při zveřejňování svých duchovních poznatků přihlížel k obvyklým naukám ve společnosti, bylo to jen proto, abych opravil to či ono, co se mi v těchto naukách jevilo mylné.
V této souvislosti se musím zmínit o něčem, co odpůrci stále znovu předkládají ve zkreslené formě, zahalené do mlhy nedorozumění. Z vnitřních důvodů bych o tom vůbec nemusel mluvit, protože tato okolnost neměla vliv ani na můj vývoj, ani na mé veřejné působení. A vzhledem ke všemu, co zde mám sdělit, zůstala tato skutečnost čistě „soukromou“ záležitostí. Týká se to mého přijetí do „Esoterní školy“ v Theosofické společnosti.
K této „Esoterní škole“ dala základ H. P. Blavatská. Pro malý interní kruh členů společnosti vytvořila prostředí, ve kterém mohla sdělovat to, co nechtěla říci ve všeobecné společnosti. Stejně jako jiní znalci duchovního světa nepovažovala za možné sdělovat určité hlubší pravdy na veřejnosti.
To vše souviselo se způsoben, jakým H. P. Blavatská ke svým naukám dospěla. Ode dávna vždy existovala tradice nauk, které vycházely ze starých mysterijních škol. Tato tradice byla pěstována v různých společnostech, které přísně bděly nad tím, aby z těchto nauk nic neproniklo do veřejnosti.
Z určité strany však bylo pokládáno za vhodné sdělit takové nauky H. P. Blavatské. To, co takto obdržela, spojila se zjeveními, která se nacházela v jejím vlastním nitru. V její lidské individualitě totiž působila duchovnost pozoruhodným atavismem, jaký byl kdysi u vůdčích osobností mystérií, a to ve stavu vědomí, který byl na rozdíl od moderního stavu, prozářeného duší vědomou, ztlumen do snivého stavu. Tak se v „člověku Blavatské“ obnovilo něco, co mělo svůj domov ve starých mystériích.
Moderní člověk může neomylně rozhodnout, co je možné z obsahu duchovního zření zpřístupnit širším kruhům. Je to možné tehdy, pokud badatel svá bádání dokáže podat pomocí takových idejí, jaké jsou vlastní duši vědomé a jaké se svým způsobem uplatňují i v uznávané vědě.
Tak tomu však není, nežije‑li poznání ducha v duši vědomé, nýbrž spíše v podvědomých duševních silách. Ty nejsou dostatečně nezávislé na silách, působících v tělesnosti. Jsou‑li však tyto nauky takto přinášeny z podvědomých oblastí, může se stát jejich sdělování nebezpečné. Tyto nauky se totiž mohou přijímat zase jen podvědomím. A učitel i žák se tu pohybují v oblasti, ve které se musí velice opatrně zacházet s tím, co je pro člověka prospěšné a co naopak škodlivé.
To všechno v anthroposofii nepřichází v úvahu, protože ta své nauky z nevědomé oblasti zcela pozvedá.
Interní kruh Blavatské žil v „Esoterní škole“ dál. – Vnesl jsem do Theosofické společnosti svou anthroposofickou činnost a musel jsem tedy být informován o všem, co se v ní odehrávalo. Kvůli této informovanosti a také proto, že jsem sám považoval za nutný užší kruh pro pokročilé v anthroposofickém poznávání ducha, nechal jsem se přijmout do „Esoterní školy“. Můj užší kruh měl mít ovšem jiný smysl než tato škola. Měl představovat vyšší oddělení, vyšší třídu pro ty, kteří přijali dostatek ze základních poznatků anthroposofie. – Chtěl jsem všude navazovat na to, co tu již je a co je historicky dané. Tak jsem to učinil, pokud šlo o Theosofickou společnost, a tak jsem to chtěl učinit i pokud šlo o „Esoterní školu“. Proto s touto školou zpočátku souvisel i můj „užší kruh“. Ale tato souvislost spočívala jen v zařízeních, nikoli v tom, co jsem podával jako sdělení ze světa ducha. Tak se můj užší kruh v prvních letech na pohled jevil jako oddělení „Esoterní školy“ Mrs. Besantové. Pokud však jde o jeho vnitřní podstatu, naprosto takovým nebyl. A roku 1907, když byla Mrs. Besantová u nás na theosofickém kongresu v Mnichově, úplně přestala po jednom zarážejícím rozhovoru mezi Mrs. Besantovou a mnou i tato vnější souvislost.
Že bych se mohl v „Esoterní škole“ Mrs. Besantové něčemu zvláštnímu naučit, bylo nemožné už proto, že kromě několika málo případů, které měly sloužit mé informovanosti o dění v ní, jsem se této školy od počátku neúčastnil.
Tato škola tehdy ostatně neobsahovala nic jiného než to, co pocházelo od H. P. Blavatské, a to už bylo vytištěno. Kromě těchto tištěných pokynů dávala Mrs. Besantová různá indická cvičení pro pokrok v poznání, která jsem však odmítal.
Můj užší kruh, pokud šlo o jeho vnější zařízení, tak až do r. 1907 souvisel s tím, co Mrs. Besantová pěstovala ve svém užším kruhu. Ale je zcela neoprávněné činit z těchto skutečností takové závěry, jaké z nich dělali odpůrci. Byla tvrzena přímo absurdnost, že jsem k duchovnímu poznání dospěl teprve esoterní školou Mrs. Besantové.
Roku 1903 jsem se s Marií von Sivers opět účastnil theosofického kongresu v Londýně. Z Indie na něj přijel také plukovník 
Olcott, prezident Theosofické společnosti. Byl to laskavý člověk, na kterém bylo vidět, že díky své energii a mimořádným organizátorským schopnostem mohl být dobrým společníkem Blavatské při založení, zařízení a vedení Theosofické společnosti. Vždyť navenek se tato společnost v krátké době stala velkou společností s výbornou organizací.
Marie von Sivers a já jsme se na krátký čas dostali do bližšího kontaktu s Mrs. Besantovou, protože bydlela v Londýně 
u Mrs. Brightové a i my jsme byli pozváni při našich pozdějších návštěvách Londýna do tohoto milého domu. V domě bydlela Mrs. Brightová a její dcera, slečna Esther Brightová. Obě byly ztělesněnou laskavostí. Velmi rád vzpomínám na dobu, kterou jsem v tomto domě strávil. Paní a dcera Brightovy byly věrné a oddané přítelkyně Mrs. Besantové. Snažily se zpevnit pouto mezi námi a Mrs. Besantovou. Když jsem se pak v jistých věcech – z nichž o některých jsem se již zmínil – nemohl postavit na stranu Mrs. Besantové, bylo to bolestné také pro obě dámy Brightovy, které byly jako ocelovými svazky pevně a zcela nekriticky připoutány k duchovní vůdkyni Theosofické společnosti.
Mrs. Besantová pro mě byla díky svým určitým vlastnostem zajímavou osobností. Pozoroval jsem na ní, že má jisté právo, aby podle svých vlastních vnitřních zážitků hovořila o duchovním světě. Její duše měla vnitřní přístup k duchovnímu světu. Ovšem vnější cíle, které si stanovila, to vše později zatlačily do pozadí.
Mě zajímal takový člověk, který mluvil o duchu na základě ducha. – Ale na druhé straně jsem se přísně držel svého názoru, že v naší době musí žít pohlížení do duchovních světů v duši vědomé.
Nahlédl jsem do dávného duchovního poznání lidstva, které ještě mělo snivý ráz. Duchovní svět se člověku zjevoval v obrazech. Ty však nebyly rozvíjeny plně vědomou vůlí, směřující k poznání. Vystupovaly v duši jako sny, které jí byly dány z kosmu. Toto dávné poznání ducha zaniklo ve středověku. Člověk začínal vyvíjet duši vědomou. Nemá již sny, obsahující poznání. Ideje ve své duši přivádí k poznání svou vůlí při plném vědomí. – Tato schopnost je nejprve využívána v poznatcích o smyslovém světě. Svého vrcholu dosahuje jako smyslové poznání v oblasti přírodní vědy.
Úkolem duchovního poznání je pak to, aby člověk svou vlastní vůlí, směřující k poznání, přinášel ideové prožívání do duchovního světa. Poznávající člověk pak v sobě chová duševní obsah, který prožívá stejně jako obsah matematický. Myslí jako matematik. Ale nemyslí v číslech nebo v geometrických útvarech; myslí v obrazech duchovního světa. To je v protikladu k bděle‑snivému dávnému poznání ducha plně vědomý postoj v duchovním světě.
K tomuto novému poznání ducha nemohli v Theosofické společnosti najít správný vztah. Jakmile se k duchovnímu světu mělo přiblížit plné vědomí, byli nedůvěřiví. Plné vědomí používali právě jen pro smyslový svět. Neměli správné porozumění pro to, aby se toto plné vědomí dále vyvíjelo až k prožívání ducha. Vše směřovalo k tomu, aby bylo plné vědomí potlačeno a vrátilo se opět ke starému snivému vědomí. A tato snaha navrátit se zpět byla také u Mrs. Besantové. Měla sotva nějakou možnost pochopit moderní způsob duchovního poznání. Avšak to, co říkala o duchovním světě, přece jen pocházelo z něj. A tak pro mě byla zajímavou osobností.
Protože tento odpor k plně vědomému duchovnímu poznání byl i u ostatních vedoucích osobností Theosofické společnosti, nemohl jsem se, pokud šlo o duchovno, cítit v této společnosti ve své duši dobře. Společensky jsem byl v těchto kruzích rád, ale jejich duševní založení a vztah k duchovnu mi zůstaly cizí.
Proto jsem také nebyl nakloněn mluvit ve svých přednáškách na kongresech společnosti ze svého vlastního duchovního prožívání. Přednášel jsem to, co mohl přednášet kdokoli jiný, kdo neměl své vlastní duchovní nazírání. To však okamžitě ožívalo v přednáškách, které jsem neměl v rámci aktivit Theosofické společnosti, ale které vycházely z toho, co jsme s Marií von Sivers v Berlíně uváděli do života.
Tak začalo působení v Berlíně, Mnichově, ve Stuttgartu a podobně. Později se připojila i jiná místa. Obsah Theosofické společnosti pozvolna mizel a rodilo se to, co odpovídalo působení vnitřní síly, která žila v anthroposofii.
Zatímco jsem společně s Marií von Sivers konal přípravy pro vnější činnost, zpracovával jsem své výsledky duchovního zření. Na jedné straně jsem sice byl plně zakotven v duchovním světě; ale asi kolem roku 1902, ba i v pozdějších letech, jsem měl ohledně četných skutečností imaginace, inspirace a intuice. Ty se teprve ponenáhlu spojovaly v to, co se potom v mých spisech objevilo na veřejnosti.
Z činnosti, kterou rozvinula Marie von Sivers, vzniklo ze zcela skromných počátků Filosoficko‑anthroposofické nakladatelství. Jako první vydalo malý spis, sestavený z těsnopisných záznamů přednášek, konaných ve zmíněné Berlínské Svobodné vysoké škole. Druhým počinem byla nutnost získat moji „Filosofii svobody“, kterou dosavadní nakladatel již nemohl dále šířit, a postarat se o její další šíření. Proto jsme zakoupili zbylé exempláře této knihy a nakladatelská práva. – To všechno pro nás nebylo lehké, neboť jsme byli bez větších peněžních prostředků.
Práce však pokračovala, a to právě proto, že se neopírala o nic vnějšího, ale jedině o vnitřní duchovní souvislost.

XXXIII.

Moje první přednášková činnost v kruzích, které vzešly z Theosofické společnosti, musela vycházet ze základů duševního založení těchto kruhů. Její členové četli theosofickou literaturu a pro určité skutečnosti si osvojili určité výrazové formy. Těch jsem se musel držet, jestliže jsem chtěl, aby mi rozuměli.
Teprve časem, jak má práce pokračovala, jsem mohl jít stále víc vlastní cestou při hledání výrazových forem.
Záznamy přednášek z prvních let anthroposofické činnosti jsou sice vnitřně duchovně věrným obrazem cesty, kterou jsem nastoupil, abych postupně šířil duchovní poznání tak, že bylo možné pomocí toho, co je bližší, pochopit to, co je vzdálenější, ale tuto cestu je nutno skutečně brát podle její vnitřní stránky.
Pro mě byla léta asi od roku 1901 do roku 1907 nebo 1908 dobou, kdy jsem se všemi duševními silami stál pod dojmem skutečností a bytostí duchovního světa, se kterými jsem se setkával. Z prožívání všeobecného duchovního světa vyrůstaly zvláštní poznatky. Tvoří‑li člověk takovou knihu, jako je „Theosofie“, prožije mnoho. Při každém kroku jsem měl snahu zůstat ve spojitosti s vědeckým myšlením. Jenže s rozšiřováním a prohlubováním duchovního prožívání nabývá tato snaha o takovou spojitost zvláštních forem. Zdá se, že v okamžiku, kdy v „Theosofii“ přecházím od popisování lidské bytosti k líčení „duševního světa“ a „oblasti ducha“, tato kniha začíná mluvit zcela jiným tónem.
Bytost člověka popisuji tak, že vycházím z výsledků smyslové vědy. Pokouším se anthropologii prohloubit tak, aby lidský organismus vynikl ve své členitosti. Pak je možné jej vidět tak, jak je ve svém rozdílném uspořádání také rozdílně spojen s duchovně‑duševním působením, které jej proniká. Vidíme, že životní činnost má svou organizovanou formu; zasahování éterného těla se stává názorné. Pozorujeme orgány pociťování a vnímání; tak je prostřednictvím fyzické organizace poukazováno na tělo astrální. Mému duchovnímu nazírání se duchovně jevily tyto bytostné články člověka: éterné tělo, astrální tělo, lidské „já“ atd. Abych je mohl popsat, pokusil jsem se navázat na výsledky smyslové vědy. Chce‑li však člověk zůstat vědecký, je obtížné popisovat opakující se pozemské životy a osud jimi utvářený. Nechce‑li mluvit jen na základě duchovního zření, musí volit ideje, které vycházejí z jemnějšího pozorování smyslového světa, které však lidé nechápou. Pokud jde o organizaci a vývoj, jeví se člověk takovému jemnějšímu způsobu pozorování jinak než zvíře. A pozorujeme‑li tuto odlišnost, pak nám ze samotného života vyvstávají ideje o opakovaných pozemských životech. Ale lidé si toho nevšímají. A proto se nám zdá, že tyto ideje nejsou čerpány ze života, ale že jsou libovolně tvořeny nebo prostě převzaty ze starých světových názorů.
Tyto obtíže jsem si plně uvědomoval a bojoval jsem s nimi. Kdyby si někdo dal práci, aby sledoval, jak jsem v jednotlivých vydáních své „Theosofie“ vždy znovu přepracovával kapitolu o opakovaných pozemských životech právě proto, abych tyto pravdy přiblížil idejím smyslového světa, shledal by, že jsem se snažil vyhovět požadavkům uznávané vědecké metody.
Ještě obtížnější je toto hledisko v kapitolách o „duševním světě“ a o „oblasti ducha“. Kdo četl předchozí vývody jen tak, že jejich obsah vzal na vědomí, tomu budou popisované pravdy připadat jako libovolně snesená tvrzení. Jinak je tomu však u člověka, který zesílil prožívání idejí tím, že četl to, co navazuje na pozorování smyslového světa. U něj se ideje uvolnily k samostatnému vnitřnímu životu a přestaly být vázané na smysly. Může v něm pak nastat následující duševní děj. Člověk pozoruje, jak žijí uvolněné ideje. Ty působí v jeho duši. Prožívá je tak, jako svými smysly prožívá barvy, tóny nebo tepelné vjemy. A jako je v barvách, tónech atd. dán svět přírody, tak je mu dán v prožívaných idejích svět ducha. Kdo ovšem čte první vývody mé „Theosofie“ bez vnitřně prožívaného dojmu tak, že nepozoruje proměnu prožívání svých dosavadních idejí, kdo přesto, že četl předcházející část, přistupuje do jisté míry k dalším vývodům tak, jako by knihu začal číst kapitolou „Duševní svět“, ten může dospět jen k odmítnutí. Takovému 
čtenáři se tyto pravdy jeví jako neprokázaná tvrzení. Ale u anthroposofických spisů se počítá s tím, že je čtenář přijímá ve vnitřním prožívání. Pak se krok za krokem dostaví porozumění. To může být zpočátku velice slabé. Avšak může – a má – zde být. Jeho dalšího upevňujícího prohloubení je možné dosáhnout pomocí cvičení, která jsou popsána v knize „O poznávání vyšších světů“. Je to nutné k dalšímu postupu na duchovní cestě. Ale správně napsaný anthroposofický spis má být ve čtenáři buditelem duchovního života, nikoli jen pouhým souhrnem sdělení. Číst takový spis neznamená jen pouhé čtení, nýbrž jeho prožívání se všemi vnitřními otřesy, napětími a uvolněními.
Vím, jak je to, co jsem podal ve svých knihách, vzdálené tomu, aby svojí vnitřní silou v duši čtenáře vyvolalo takové prožívání. Ale také vím, jak na každé stránce můj vnitřní zápas směřoval k tomu, abych v tomto směru dosáhl co nejvíce. Pokud jde o sloh v mých knihách, vyhýbám se při líčení tomu, aby čtenář v jednotlivých větách vyciťoval můj subjektivní citový život. Ztlumuji při psaní všechno, co pochází z vřelosti a z hlubokého cítění, do suchého matematického slohu. Ale právě jen tento sloh může být buditelem, neboť čtenář musí nechat vzniknout hřejivost a procítěnost v sobě samém. Nemůže je do sebe prostě nechat vplývat s utlumenou obezřelostí od toho, kdo je popisuje.

XXXIV.

V Theosofické společnosti bylo sotva možné nalézt nějaké pěstování uměleckých zájmů. Z jistého hlediska to bylo tenkrát naprosto pochopitelné, ale jestliže se mělo dařit pravému duchovnímu smýšlení, nesmělo to tak zůstat. Členové takové společnosti se v prvé řadě zajímají o skutečnosti duchovního života. Ve smyslovém světě vidí člověka jen v jeho pomíjivém, od ducha odděleném bytí. Připadá jim, že umění má své uplatnění právě v tomto odpoutaném bytí; proto se zdá být mimo hledanou duchovní skutečnost.
Proto se umělci v Theosofické společnosti necítili doma.
Marii von Sivers a mně šlo o to, oživit v této společnosti také umění. Duchovní poznání jako zážitek přece nabývá své bytí v celém člověku. Jsou jím podněcovány všechny duševní síly. Je‑li zde toto prožívání, září světlo duchovního prožívání i do tvořivé fantazie.
Ale tady se začínají vytvářet překážky. Vůči tomuto prozařování duchovního světa do fantazie je umělec jaksi bázlivě naladěný. Chce, aby duchovní svět působil v jeho duši nevědomě. Má úplnou pravdu, pokud jde o „podněcování“ fantazie působením vědomě‑rozvážného prvku, který v kultuře převládá od začátku věku duše vědomé. Takové „podněcování“ působením intelektuality v člověku znamená pro umění smrt.
Ale jestliže fantazii prozáří skutečně zřený duchovní obsah, nastává pravý opak. Tu se obrozuje veškerá tvořivá síla, která jediná lidstvo vždy vedla k umění. Uměním Marie von Sivers byla tvorba slova; nejbližší vztah měla k dramatickému přednesu. Tak vznikla v anthroposofickém působení oblast umění, na které bylo možné vyzkoušet plodnost duchovního nazírání v umění.
Nebezpečí, které může přijít z vývoje duše vědomé, může na „slovo“ působit ze dvou směrů. „Slovo“ slouží k dorozumívání v sociálním životě a ke sdělování logicky‑intelektuálních poznatků. V obou směrech ztrácí svou vlastní platnost, protože se musí přizpůsobit „smyslu“, který má vyjádřit. Musí zapomenout, že tón, zvuk a tvorba hlásek obsahuje určitou skutečnost. Krása, zářivá síla samohlásek a charakter souhlásek se z řeči ztrácí. Samohlásky jsou bez duše, souhlásky se stávají bezduché. A tak řeč úplně mizí z oblasti, ze které pochází, to je z oblasti duchovní. Stává se služebnicí intelektuálního poznání a sociálního života, který se vymkl duchu. Řeč je cele vytržena z oblasti umění.
Pravé duchovní nazírání takřka instinktivně vniká do „prožívání slova“. Učí se pociťovat, že znění samohlásek má v duši svou nosnou sílu a že malba souhlásek je proniknuta silou ducha. Získává porozumění pro tajemství vývoje řeči. Toto tajemství spočívá v tom, že slovem kdysi mohly promlouvat k duši člověka božské duchovní bytosti, zatímco nyní toto slovo slouží jen k dorozumívání ve fyzickém světě.
Má‑li se slovo opět vrátit do své oblasti, je zapotřebí nadšení, které lze roznítit tímto duchovním náhledem. Takové nadšení rozvíjela Marie von Sivers. Tak její osobnost umožňovala anthroposofickému hnutí umělecky pěstovat slovo a jeho utváření. Ke sdělování poznatků z duchovního světa se připojilo pěstování recitačního a deklamačního umění, které tvořilo stále větší podíl na pořádaných akcích na půdě anthroposofie.
Recitace Marie von Sivers na těchto podnicích byla východiskem pro umělecký impuls v anthroposofickém hnutí. Neboť od těchto „recitačních vystoupení“ vede přímá vývojová cesta k dramatickým představením, která se pak konala v Mnichově souběžně s přednáškovými kurzy.
Tím, že jsme spolu s duchovním poznáním mohli rozvíjet umění, jsme se stále více spojovali s pravou podstatou moderního prožívání ducha. Umění již totiž vyrostlo ze svého původního snivě‑obrazného duchovního prožívání. V době, kdy ve vývoji lidstva ustoupilo prožívání ducha do pozadí, si muselo umění hledat své cesty; a vstoupí‑li toto prožívání v nové podobě do kulturního rozvoje, musí se s ním umění opět shledat.

XXXV.

Začátek mé anthroposofické činnosti spadá do doby, kdy byli mnozí lidé nespokojeni se směry poznání bezprostředně předcházející doby. Chtěli najít cestu ven z oblasti bytí, do které se uzavřeli tím, že za „bezpečné“ poznání bylo považováno jen to, co je možné pochopit pomocí mechanických idejí. Tyto snahy mnohých současníků mi byly svým způsobem poznání ducha velmi blízké. V biologu Oskaru Hertwigovi a v podobných osobnostech jsem nacházel touhu oné doby po poznání. Hertwig začínal jako žák u Haeckela, potom však darwinismus opustil, protože podle jeho názoru impulsy z něj vycházející nemohou vysvětlit organický vývoj.
Přitom jsem ale cítil, že na této touze spočívá jakási tíha. Byla výsledkem víry, že za vědění se smí pokládat jen to, co se dá probádat mírou, počtem a váhou v oblasti smyslů. Nikdo se neodvážil rozvinout aktivní myšlení tak, aby pomocí něho prožil skutečnost více, než může být prožita pomocí smyslů. A tak zůstalo při tom, že si lidé říkali: S prostředky, až dosud používanými k vysvětlování jak vyšších forem skutečnosti, tak forem organických, to dál nejde. Ale když se mělo dospět k něčemu pozitivnímu, když se mělo říci, co v životní činnosti působí, tu se tápalo v neurčitých idejích.
Těm, kteří se snažili dospět dále za mechanické vysvětlování světa, většinou chyběla odvaha přiznat si, že kdo chce tento mechanismus překonat, ten musí překonat i myšlenkové návyky, které k němu vedly. Nechtěli si přiznat to, co doba potřebovala: že orientujeme‑li se pomocí smyslů, vnikáme do mechanické oblasti. V druhé polovině devatenáctého století se na tuto orientaci zvyklo. Jestliže však tento mechanický způsob neuspokojoval, nebylo by správné chtít na základě stejné orientace vniknout i do vyšších oblastí. – Smysly se v člověku vyvíjejí samy. S výsledky tohoto jejich rozvoje však nikdy nemůžeme vnímat nic jiného než mechanické jevy. Chceme‑li poznat více, musí naše hlouběji ležící síly poznání dostat takovou podobu, jakou dává smyslovým silám příroda. Poznávací síly pro mechanickou oblast jsou bdělé samy sebou; avšak síly, směřující k poznání vyšších forem skutečnosti, je nutné probudit.
Přiznat si tuto skutečnost ve vlastním úsilí o poznání jsem viděl jako nutnost doby.
Cítil jsem se šťastný, když jsem k tomu někde nalezl sklony. Tak mám v paměti krásnou vzpomínku na jednu návštěvu v Jeně. Měl jsem mít ve Výmaru přednášky na anthroposofická témata a při této příležitosti byla uspořádána i přednáška v menším kruhu v Jeně. Po ní jsme ještě zůstali spolu s docela malou skupinkou lidí. Chtěli diskutovat o tom, co je úkolem theosofie. V tomto kruhu byl přítomen Max Scheler, který tenkrát působil v Jeně jako docent filosofie. Při jeho povídání o tom, co pocítil při mých výkladech, se brzy rozvinula diskuze. A já jsem hned pocítil hlubší rys, který vládl v jeho úsilí o poznání. Byla to vnitřní tolerance, kterou přinášel vstříc mým názorům, ona tolerance, která je nutná pro ty, kdo chtějí skutečně získat poznání.
Diskutovali jsme o oprávněnosti poznání ducha z hlediska teorie poznání. Mluvili jsme o problému, že proniknutí do duchovních skutečností musí být založeno na teorii poznání stejně, jako proniknutí do smyslové skutečnosti.
Schelerův způsob myšlení na mě učinil geniální dojem. A dodnes sleduji jeho cestu poznání s nejhlubším zájmem. Vždy jsem cítil srdečné uspokojení, když jsem se mohl opět setkat s tímto mně tak sympatickým mužem, což se však bohužel stávalo velmi zřídka.
Takovéto zážitky pro mě byly významné. Pokaždé, když jsem je prožíval, měl jsem vnitřní potřebu vždy znovu zkoumat jistotu své vlastní cesty poznání. A v tomto opakovaném zkoumání se rozvíjely síly, které pak více otevíraly další oblasti duchovního bytí.
Z mého anthroposofického působení vyplynuly dva výsledky; za prvé mé vydané knihy, přístupné celé veřejnosti, a za druhé velká řada kurzů, které byly zprvu míněny jako soukromé tisky a měly být prodávány jen členům Theosofické (později Anthroposofické) společnosti. Byly to dobré i méně dobré těsnopisné zápisy mých přednášek, které jsem – pro nedostatek času – nemohl korigovat. Bylo by mi milejší, kdyby mluvené slovo zůstalo mluveným slovem. Ale členové společnosti si přáli soukromý tisk kurzů. Tak došlo k jejich vydávání. Kdybych měl dostatek času, abych je mohl opravit, nebylo by zpočátku zapotřebí ani onoho omezení „jen pro členy“. Nyní již déle než rok se od tohoto omezení upustilo.
Na tomto místě je nutné především říci, jak se mé zveřejněné knihy a soukromé tisky začleňují do toho, co jsem vypracoval jako anthroposofii.
Kdo chce sledovat můj vnitřní zápas a práci uvést anthroposofii před vědomí přítomné doby, musí tak učinit na základě všeobecně zveřejněných spisů. V nich jsem se vypořádal se vším, co se v dnešní době objevuje jako úsilí o poznání. Zde je podáno to, co se mi stále více utvářelo v mém „duchovním zření“ a co se stalo – zajisté v mnohém ohledu nedokonale – stavbou anthroposofie.
Vedle požadavku vybudovat „anthroposofii“ a přitom sloužit jen tomu, co vyplývá z tohoto předávání sdělení z duchovního světa dnešnímu všeobecně vzdělanému světu, vystoupil však ještě požadavek jiný, totiž vyjít plně vstříc duševním potřebám samotných členů, jejich touze po duchu.
Byl zde především silný sklon k tomu, aby se evangelia a Bible vůbec osvětlila světlem anthroposofie. Členové si přáli kurzy, ve kterých by mohli slyšet o těchto zjeveních, daných lidstvu.
K těmto přednáškovým kurzům, které jsem vedl ve smyslu zmíněných požadavků, přistoupilo ještě něco jiného. Při těchto přednáškách byli přítomni jen členové, kteří byli obeznámeni s počátečními sděleními anthroposofie. V této oblasti anthroposofie se k nim tedy mohlo mluvit jako k pokročilým. Podání těchto interních přednášek bylo takové, jaké nebylo možné v tištěných spisech určených veřejnosti.
V interních kruzích jsem o věcech mohl mluvit určitým způsobem, který bych musel ztvárnit docela jinak, kdyby byly hned od počátku určeny veřejnosti.
V této dvojnosti veřejných a soukromých spisů je tedy obsaženo něco, co pochází ze dvou různých základů. Zcela veřejné spisy jsou výsledkem toho, co ve mně zápasilo a pracovalo; v soukromých výtiscích však spolu se mnou zápasí a pracuje Společnost. Naslouchal jsem záchvěvům v duševním životě členstva a z mého živého prožívání toho, co jsem zde slyšel, vznikalo podání přednášek.
Nikde není ani v nejmenší míře řečeno něco, co by nebylo nejčistším výsledkem anthroposofie, kterou jsem tehdy budoval. O nějakých ústupcích kvůli předsudkům nebo předpojatým citům členstva tady nemůže být ani řeči. Kdo tyto soukromé tisky čte, může je v plném smyslu považovat za to, co má říci anthroposofie. Proto, když se v tomto směru množily stížnosti, bylo možné bez obav upustit od opatření, aby tyto tisky byly rozšiřovány jen v okruhu členstva. Bude se však muset počítat s tím, že se v těchto podkladech, které jsem neprohlédl, mohou vyskytovat chyby.
Kompetentnost k úsudku o obsahu takového soukromého tisku bude ovšem možné přiznat jen tomu, kdo zná předpoklady tohoto úsudku. A tím je pro převážnou většinu těchto tisků přinejmenším anthroposofické poznání člověka a kosmu, pokud je jeho podstata líčena v anthroposofii, a dále to, co se nachází jako „anthroposofické dějiny“ ve sděleních z duchovního světa.

XXXVI.

Do rámce tohoto vyprávění vlastně ani nepatří zařízení, které vzniklo v Anthroposofické společnosti tak, že se přitom vůbec nepomýšlelo na souvislost s veřejností. Přesto se tu o něm chci blíže zmínit, neboť i ono bylo používáno k útokům proti mně.
Několik let po té, co jsme začali působit v Theosofické společnosti, bylo z jisté strany Marii von Sivers a mně nabídnuto vedení takové společnosti, jaká se dochovala s dávnou symbolikou a kultickými úkony, které ztělesňovaly „dávnou moudrost“. Ani v nejmenším jsem nepomýšlel na to, abych v jejím smyslu nějak působil. Všechno, co souviselo s anthroposofií, mělo a muselo vzejít ze svého vlastního zdroje poznání a pravdy. Od tohoto vytčeného cíle se nesmělo odbočit ani v nejmenším. Ale vždy jsem měl úctu před tím, co bylo historicky dané. V tom všem žije duch, který se vyvíjí v dějinném vývoji lidstva. A tak jsem byl i pro to, aby nově vzniklé formy, je‑li to vůbec možné, navazovaly na to, co je již historicky dané. Přijal jsem proto diplom zmíněné společnosti, která patřila do proudu, zastupovaného yarkery. Měla formy tak zvaných vyšších stupňů, které jsou obvyklé u svobodných zednářů. Nepřevzal jsem z této společnosti nic, opravdu nic než pouze formální oprávnění, abych mohl v historické návaznosti uvést ve skutek symbolicko‑kultickou činnost.
Veškerý podávaný obsah v „obřadech“ tohoto zařízení, které jsem založil, byl pěstován aniž by se historicky přikláněl k nějaké tradici. Měl jsem sice formální diplom, avšak pěstoval jsem jen to, co bylo zobrazením anthroposofického poznání. A to vyplývalo z potřeby samotného členstva. Vedle zpracování idejí, které halily poznání ducha, bylo usilováno o to, co mluví bezprostředně k nazírání a k cítivé mysli. Těmto požadavkům jsem chtěl vyjít vstříc. Kdyby mi tato nabídka ze strany zmíněné společnosti nebyla učiněna, pak bych tuto symbolicko‑kultickou činnost uvedl ve skutek sám, aniž bych se snažil navázat na nějaký historický základ.
Tím se však nevytvářela žádná „tajná společnost“. Kdo do tohoto zařízení vstupoval, tomu bylo co nejsrozumitelněji řečeno, že nevstupuje do žádného řádu, ale že bude jako účastník obřadných úkonů prožívat jakési přenesení duchovních poznatků do smyslovosti, jejich zpodobnění. Pokud některé z těchto úkonů probíhaly formou, kterou byli ve starobylých řádech přijímáni členové nebo jakou byli povyšováni do vyšších stupňů, neměla ani tato okolnost ten smysl, aby byl vytvořen podobný řád, ale jen ten, aby se smyslovými obrazy znázornil duchovní vzestup v duševních zážitcích.
Důkazem toho, že při tom nešlo o činnost v nějakém již existujícím řádu nebo o zprostředkování skutečností, které byly v takovém řádu obvyklé, je, že se těchto mnou založených obřadných úkonů účastnili členové nejrůznějších řádových proudů a nacházeli v nich právě něco zcela jiného než ve svých řádech.
Jednou ke mně hned po takovém obřadu přišla osobnost, která se ho účastnila poprvé. Tato osobnost zaujímala v určitém řádu vysoký stupeň. Pod dojmem toho, co při tomto úkonu prožívala, mi chtěla předat odznaky své řádové hodnosti. Domnívala se totiž, že když nyní prožila skutečný obsah ducha, nemůže se už nadále účastnit něčeho, co zůstalo vězet ve formálnosti. Uvedl jsem tuto věc do pořádku, neboť anthroposofie nesmí nikoho vytrhávat z životních souvislostí, ve kterých se nachází. Má k těmto souvislostem něco připojit, avšak nic z nich odebírat. Tak zůstala zmíněná osobnost ve svém řádu a i nadále se u nás účastnila obřadných úkonů.
Je jen pochopitelné, že když se vylíčená zařízení stala známými, nastávalo nedorozumění. Je totiž mnoho lidí, pro které je povrchní členství důležitější než obsah, který je podáván. A tak někteří účastníci o těchto věcech mluvili tak, jako by patřili k určitému řádu. Neuměli rozlišit, že u nás se jim bez jakékoli souvislosti s nějakým řádem demonstrují skutečnosti, které jsou jinak podávány jen v rámci příslušnosti k nějakému řádu.
Právě v této oblasti jsme se rozešli se starými tradicemi. Pracovali jsme tak, jak se musí pracovat, když se v plně vědomém duševním prožívání probádává obsah ducha.
To, že byly později hledány záminky k různým pomluvám prostřednictvím potvrzení, podepsaných Marií von Sivers a mnou, navazujíce tak na historické zařízení yarkerů, je pouze něčím, co na směšných základech roztrušuje takovéto pomluvy s grimasou vážnosti. Podepisovali jsme „formule“; obyčej byl dodržen. Když jsme podepisovali určité listiny, říkal jsem co nejsrozumitelněji: To všechno je formalita, a zařízení, ke kterému dávám podnět, nepřevezme nic ze zařízení yarkerů.
Je samozřejmě snadné dodatečně uvažovat o tom, oč „chytřejší“ by bylo nenavazovat na taková zařízení, která mohou později využít pomlouvači. Chtěl bych však ve vší skromnosti připomenout, že jsem ve svém věku tehdy ještě patřil k lidem, kteří předpokládali, že ti, se kterými máme co do činění, půjdou cestou přímou a nikoli pokřivenou. Na této víře v lidi nic nezměnilo ani duchovní zření. Tohoto zření nemá být zneužíváno k tomu, aby byly probádávány vnitřní úmysly druhých lidí, pokud si to ovšem sami nepřejí. V ostatních případech je bádání v nitru druhých duší pro duchovního badatele zakázané stejně, jako je zakázané neoprávněné otevírání dopisů. A tak má duchovní badatel k druhému člověku, se kterým má co do činění, stejný vztah, jako kdokoli jiný, kdo nemá duchovní poznání. Je však rozdíl v tom, že duchovní badatel musí v druhém člověku předpokládat přímé úmysly, dokud nezjistí opak, a ne se vůči celému světu stavět s neustálým hořekováním. V této náladě totiž není možné sociální spolupůsobení lidí, neboť to se může budovat jen na důvěře, nikoli na nedůvěře.
Toto zařízení, které v obřadné symbolice podávalo duchovní obsah, bylo pro mnohé členy Anthroposofické společnosti dobrodiním. Protože stejně jako ve všech oblastech anthroposofického působení bylo i v této oblasti vyloučeno vše, co by se pohybovalo mimo rámec bdělého vědomí, nebylo tedy možné uvažovat o neoprávněné magii, o účincích sugesce a podobně. – To, co na jedné straně promlouvalo k ideovému pojetí členů, bylo předáváno tak, že citová mysl mohla kráčet spolu s přímým nazíráním. Pro mnohé to bylo něčím, co jim lépe umožňovalo utvářet ideje. Když pak začala válka, přestala i možnost nadále pokračovat v takovýchto zařízeních. Ačkoli nešlo o nějakou tajnou společnost, bylo toto zařízení za takovou považováno. A tak od poloviny roku 1914 toto symbolicko‑kultické oddělení anthroposofického hnutí zaniklo. 
Přes to, že každý, kdo toto zařízení posuzuje s dobrou vůlí a se smyslem pro pravdu, ho shledává absolutně nenapadnutelným, začaly ho pomlouvat právě ty osobnosti, které se ho účastnily. To, že se tak stalo, je jedna z abnormalit v lidském chování, které vznikají, když se vnitřně nepravdiví lidé účastní hnutí s pravým duchovním obsahem. Očekávají věci, které odpovídají jejich triviálnímu duševnímu životu, a když je samozřejmě nenacházejí, obracejí se proti zařízení, k němuž se prve – ovšem s neuvědomělou neupřímností – přiklonili.
Společnost, jako je Anthroposofická společnost, se nemohla utvářet jinak, než na základě duševních potřeb svých členů. Nemohla se řídit abstraktním programem, který by říkal: v Anthroposofické společnosti se bude dělat to a to, ale musela pracovat se skutečností. Touto skutečností jsou však právě duševní potřeby jejích členů. Anthroposofie jako životní obsah se vytvářela ze svých vlastních zdrojů. Vystoupila před soudobý svět jako duchovní výtvor. Mnozí z těch, kdo k ní cítili vnitřní náklonnost, se snažili o spolupráci s jinými. Proto se společnost utvářela podle osobností, z nichž někteří vyhledávali spíše náboženství, jiní vědu a jiní zase umění. A to, co hledali, muselo být nalezeno.
Již vzhledem k této práci, vyplývající z duševních potřeb členů, musí být posuzovány soukromé tisky jinak než spisy, které byly od počátku určeny nejširší veřejnosti. Obsahy těchto soukromých tisků byly míněny jako ústní sdělení, která nejsou určena pro tisk. A o čem se v nich hovořilo, bylo odposloucháno z toho, co během doby tvořily duševní potřeby členů.
To, co obsahují zveřejněné spisy, odpovídá požadavkům anthroposofie jako takové; na způsobu, jakým se rozvíjely soukromé tisky, spolupracovalo v použitém smyslu duševní založení celé společnosti.

XXXVII.

Zatím co byly ve Společnosti pěstovány anthroposofické poznatky, jak to – částečně – vyplývá ze soukromých tisků, věnoval jsem se společně s Marií von Sivers zejména umění, které bylo osudem určeno stát se oživením anthroposofického hnutí.
Na jedné straně to bylo umění recitační s jeho orientací na dramatické umění, které tvořilo předmět práce nutné k tomu, aby anthroposofické hnutí dostalo pravý obsah.
Ale na druhé straně jsem na svých cestách, konaných ve službách anthroposofie, mohl hlouběji vniknout do vývoje architektury, plastiky a malířství.
Na různých místech tohoto líčení jsem se již zmínil o významu, jaký má umění pro člověka, který má zážitky v duchovním světě.
Jenže až do doby mého anthroposofického působení jsem mohl většinu uměleckých děl lidského vývoje studovat jen v napodobeninách. Z originálů mi byly přístupné jen ty, které byly ve Vídni, v Berlíně a na některých místech Německa.
Když jsem pak společně s Marií von Sivers konal cesty v zájmu anthroposofie, odhalovaly se mi poklady muzeí v nejširším okruhu Evropy. A tak jsem v době od začátku století, tedy v pátém desetiletí svého života, absolvoval vysokou školu studia umění a v souvislosti s ní nazírání duchovního vývoje lidstva. Všude byla po mém boku Marie von Sivers, která se s jemným a citlivým přístupem nořila do všeho, co jsem v umění a kulturním nazírání mohl prožít, a krásně tak všechno doplňovala. Chápala, jak tyto zážitky vplývaly do všeho, co oživovalo ideje anthroposofie. Neboť umělecké dojmy, které přijímala má duše, potom prostupovaly tím, co působilo v mých přednáškách.
Při prohlížení velkých uměleckých děl se našim duším objevil svět, ze kterého promlouvá ze starších dob do nových ještě jiná duševní konfigurace. Mohli jsme své duše pohroužit do ducha umění, které ještě mluví z Cimabua. Ale mohli jsme také hlouběji vniknout do mohutného duchovního boje, který ve vrcholném rozkvětu scholastiky vedl Tomáš Akvinský proti arabismu.
Zvlášť významné pro mě bylo sledování vývoje stavitelského umění. V tichém pozorování vývoje stavebního slohu v mé duši vyrůstalo to, co jsem pak mohl převést do forem Goetheana.
Myslím, že musím být vděčný řízení osudu za to, že má duše mohla prožívat Raffaelova a Michelangelova díla v Římě a „Poslední večeři“ od Leonarda v Miláně až ve zralejším věku, a že jsem o nich mohl rozmlouvat s Marií von Sivers.
Avšak kdybych chtěl byť jen v krátkosti líčit svá prožívání, musel bych napsat velmi objemnou knihu.
Vždyť duchovním nazíráním na „Školu athénskou“ nebo „Disputu“ lze hluboko nahlédnout do tajemství lidského vývoje, které se obyčejnému pohledu ztrácí.
A pozorujeme‑li postupně Cimabua, Giotta až k Raffaelovi, vnímáme pozvolné zanikání staršího duchovního nazírání a přechod k nazírání modernímu, více naturalistickému. V postupném, srozumitelném vývoji umění jsem ve své duši nacházel zákon vývoje lidstva, který mi vyplynul z duchovního nazírání.
Vždy mě hluboce uspokojovalo, když jsem mohl vidět, jak toto neustálé noření se do umění dodává anthroposofickému hnutí nový život. Máme‑li idejemi obsáhnout podstatu duchovnosti a ideově ji utvářet, je k tomu nutné, aby činnost idejí měla svou pohyblivost. A tu získáváme, naplňujeme‑li svou duši uměním.
Bylo naprosto nutné ochránit společnost před tím, aby do ní nevnikaly ty vnitřní nepravdy, které souvisejí s falešnou sentimentalitou. Tomuto nebezpečí je stále vystaveno každé duchovní hnutí. Oživí‑li však přednášející svá sdělení pohyblivými idejemi, čerpanými z vlastního života umění, pak je posluchačova vnitřní nepravdivost, pocházející ze sentimentality, zbavena svého kouzla. – Umění, směřující svým tvořením a nazíráním k zářící jasnosti, může být nejúčinnější protiváhou k falešné sentimentalitě, i když je neseno pociťováním a cítěním.
A proto pociťuji jako zvlášť příznivou sudbu pro anthroposofické hnutí, že jsem díky osudu v Marii von Sivers nalezl spolupracovnici, která svým nejhlubším založením tento umělecký, citem nesený, avšak nesentimentální prvek s plným pochopením pěstovala.
Proti tomuto vnitřně nepravdivému, sentimentálnímu prvku bylo nutné neustále působit, neboť stále znovu vniká do každého duchovního hnutí. Nelze jej prostě odmítnout nebo ignorovat. Vždyť lidé, kteří se mu zprvu oddávají, jsou v mnoha případech v hlubinách své duše hledajícími. Je pro ně však zprvu obtížné získat ke sdělovanému obsahu z duchovního světa pevný poměr. Tito lidé v sentimentalitě nevědomě hledají jakési omámení. Chtějí se dozvídat zcela zvláštní esoterní pravdy. Tím v nich vzniká sklon k tomu, aby se s těmito pravdami sektářsky oddělili do skupin.
Důležité je, aby se jedinou orientační silou celé společnosti stalo to, co je správné. Jedině tak mohou lidé, kteří bloudí tu na jedné či na druhé straně, vždy znovu vidět, jak působí osobnosti, které se mohou nazývat ústředními nositeli hutí, které založili. Pro Marii von Sivers a mě bylo podstatné pozitivně pracovat pro anthroposofii, nikoli bojovně vystupovat proti výstřelkům. Byly samozřejmě i výjimečné případy, kdy bylo nutné různé zjevy potírat.
Doba až do mého pařížského přednáškového cyklu pro mě tvořila jakýsi uzavřený duševní vývojový proces. Tyto přednášky jsem konal roku 1906 během theosofického kongresu. Jednotliví účastníci kongresu vyslovili přání, že by tyto přednášky chtěli slyšet vedle akcí, pořádaných kongresem. V Paříži jsem se tehdy osobně seznámil s Edouardem Schuré, se kterým si Marie von Sivers již delší dobu dopisovala a překládala jeho dílo. Schuré byl mezi posluchači. Často jsem mezi nimi s potěšením nacházel i Merežkovského, Minského a jiné ruské básníky.
V tomto přednáškovém cyklu jsem podal spirituální poznatky, vedoucí lidskou bytost, které jsem v sobě pociťoval jako „zralé“.
Tento „pocit zralosti“ vlastních poznatků je při bádání v duchovním světě velmi důležitý. Aby k němu člověk dospěl, musí určitý názor prožít tak, jak se postupně vynořuje v duši. Zprvu jej ještě pociťuje nejasně, bez ostrých obrysů. Pak jej ale musí pohroužit do hlubin duše, aby „dozrál“. Vědomí ještě není dostatečně daleko, aby u tohoto názoru pochopilo jeho duchovní obsah. Duše musí ve svých duchovních hlubinách dlít s tímto obsahem v duchovním světě nerušena vědomím.
Ve vnější přírodní vědě nejsou určité poznatky tvrzeny dříve, dokud nejsou uzavřeny všechny nutné pokusy a smyslová pozorování a dokud nejsou příslušné výpočty v pořádku. – Tato metodická svědomitost a disciplína není o nic méně nutná ani v duchovní vědě. Jen se postupuje trochu jinými cestami. Je však nutné své vědomí neustále ověřovat ve vztahu k poznávané pravdě. Musí se umět trpělivě, vytrvale a s vnitřní svědomitostí „čekat“, až vědomí v této zkoušce obstojí. Vědomí musí ve své ideové schopnosti v určité oblasti zesílit tak, aby do své pojmové schopnosti přijalo názor, o který jde.
V pařížském cyklu přednášek jsem přednesl názor, který v mé duši musel projít dlouhým „zráním“. Když jsem vyložil, v jakém vzájemném vztahu jsou k sobě navzájem články lidské bytosti: tělo fyzické, éterné – jako zprostředkovatel životních jevů –, astrální – jako zprostředkovatel cítění a vůle – a „nositel já“, objasnil jsem skutečnost, že éterné tělo muže je ženské a éterné tělo ženy mužské. Tím byla v anthroposofii osvětlena jedna ze základních otázek bytí, o které se tehdy mnoho mluvilo. Stačí si jen vzpomenout na knihu nešťastného Weiningera „Pohlaví a povaha“ i na tehdejší básnictví.
Tato otázka však zasahovala do hlubin lidské bytosti. Svým fyzickým tělem je člověk včleněn do sil kosmu zcela jinak než svým tělem éterným. Fyzickým tělem je člověk zakotven v silách země; tělem éterným v silách mimozemského kosmu. Ono „mužské“ a „ženské“ vede ke světovým tajemstvím.
Pro mě tento poznatek patřil k nejvíce otřásajícím vnitřním duševním zážitkům. Neboť stále znovu jsem pociťoval, že je nutné blížit se duchovnímu nazírání v trpělivém očekávání, a potom, když člověk prožívá „zralost vědomí“, musí se chopit idejí, aby toto duchovní nazírání přiblížil na dosah lidskému poznání.

XXXVIII.

V následují části bude líčení mé životní cesty jen těžko oddělitelné od dějin anthroposofického hnutí. Přesto bych chtěl z dějin Společnosti podat alespoň tolik, kolik je nutné pro vylíčení mé životní cesty. – To přichází v úvahu již při jmenování činných členů. Ve svém vyprávění se nyní dostávám příliš blízko k přítomnosti, než aby se uvádění jmen snadno nesetkalo s nedorozuměním. Mnozí, kteří najdou místo svého jména uvedeno jméno někoho jiného, budou mít při veškeré dobré vůli trpký pocit. – Budu v podstatě uvádět jen jména těch osobností, kteří mají nějakou souvislost s duchovním životem i mimo své působení ve Společnosti; ne však těch, kteří s sebou tyto souvislosti do Společnosti nepřinesly.
V Berlíně a v Mnichově bylo do jisté míry třeba rozvinout téměř dva opačné póly anthroposofické činnosti. S anthroposofií se seznamovaly osobnosti, které ani v přírodovědeckém světovém názoru, ani v tradičních náboženských směrech nenacházely duchovní obsah, který hledaly jejich duše. V Berlíně mohla vzejít odbočka Společnosti i posluchači veřejných přednášek jen z kruhů těch osobností, které odmítaly všechny světové názory, které se vytvořily v protikladu k tradičním náboženským vyznáním. Neboť přívrženci názorů, založených na racionalismu, intelektualismu atd., viděli v anthroposofii fantastiku, pověru a podobně. Tak vznikl okruh posluchačů a členů, kteří přijímali anthroposofii, aniž by svým cítěním nebo idejemi směřovali k něčemu jinému než k ní. Co k nim přicházelo odjinud, to je neuspokojovalo. K této duševní náladě bylo třeba přihlížet. A když se tak stalo, stále více se zvětšoval počet členů a posluchačů veřejných přednášek. Vznikl anthroposofický život, který byl takřka v sobě uzavřený a který málo přihlížel k jiným pokusům nahlédnout do duchovního světa. Veškeré naděje byly vkládány do rozvíjení anthroposofických sdělení. Tito posluchači očekávali, že ve vědění o duchovním světě dospějí stále dále.
Jinak tomu bylo v Mnichově. Zde již od počátku do anthroposofické práce působilo umění. Anthroposofie jako světový názor zde byla přijímána docela jinak, než racionalismus a intelektualismus. Umělecký obraz je spirituálnější než racionální pojem. Je živý a neusmrcuje duchovnost v duši, jak to činí intelektualismus. Tímto způsobem působilo umělecké cítění u osobností, kolem kterých se v Mnichově utvářelo členstvo a posluchači.
To s sebou přinášelo i to, že se v Berlíně již od počátku utvořila jednotná pobočka Společnosti. Zájmy těch, kteří hledali anthroposofii, byly stejnorodé. V jednotlivých kruzích v Mnichově vytvářelo umělecké cítění individuální potřeby, a v těchto kruzích jsem přednášel. Jakýsi střed těchto kruhů se postupně utvořil okolo hraběnky Pauline von Kalckreuth a slečny Sophie Stindeové, která za války zemřela. Tento kruh také v Mnichově organizoval moje veřejné přednášky. Stále hlubší porozumění tohoto kruhu překrásně vycházelo vstříc tomu, co bylo mým úkolem říci. A tak se v tomto kruhu rozvíjela anthroposofie takovým způsobem, který se dal v základě označit za velmi potěšitelný. Velmi brzy se k tomuto kruhu sympaticky připojil i Ludwig Deinhard, starší theosof, přítel Hübbe‑Schleidena. A to bylo velmi cenné.
Středem jiného kruhu byla paní von Schewitsch. Byla zajímavou osobností, a právě proto se také u ní scházel kruh, který měl sice menší sklon k prohlubování než kruh právě zmíněný, ale o to více směřoval k poznávání anthroposofie jako duchovního proudu mezi jinými proudy tehdejší doby.
V té době vydala paní von Schewitsch i svou knihu „Jak jsem našla své já“. Bylo to silné osobní přiznání k theosofii. I to přispělo k tomu, že se tato zajímavá žena mohla stát středem zmíněného kruhu.
Pro mě – a také pro jiné členy tohoto kruhu – byla Helena von Schewitsch významnou osobností, tvořící součást historie. Byla onou dámou, pro kterou Ferdinand Lassalle v souboji s jedním Rumunem našel svou předčasnou smrt. Později prošla životní dráhou divadelní umělkyně a v Americe se spřátelila s H. P. Blavatskou a s Olcottem. Byla dámou velkého světa, jejíž zájmy byly v době, kdy se u ní konaly mé přednášky, silně produchovněné. Silné zážitky, které měla, dávaly jejímu vystupování a tomu, a co přednesla, mimořádnou váhu. Řekl bych, že teprve jejím prostřednictvím jsem mohl vidět působení Lassallovo a jeho dobu, i mnohé významné události v životě H. P. Blavatské. To, co říkala, bylo subjektivně zabarveno, fantazií mnohonásobně libovolně zformováno; jestliže to však člověk vzal v úvahu, mohl i přes toto zahalování přece jen vidět pravdu, a pak měl před sebou neobvyklou osobnost.
Další kruhy v Mnichově se utvářely jinak. Často vzpomínám na jednu osobnost, se kterou jsem se setkával ve více kruzích, na katolického kněze Müllera, stojícího mimo užší svazek církve. Byl jemným znalcem Jeana Paula. Vydával velmi podnětný časopis „Renesance“, ve kterém hájil svobodný katolicismus. Z anthroposofie přijal jen tolik, kolik ho mohlo při jeho názorech zajímat; vždy znovu se však stával skeptický. Své námitky vznášel tak milým, současně však živelným způsobem, že často jeho zásluhou vnikal do diskuzí, navazujících na přednášky, milý humor.
Těmito charakteristikami Berlína a Mnichova jako dvou vzájemně opačných pólů anthroposofického působení nechci nic říci o hodnotě jednoho nebo druhého; prostě tu u lidí byly rozdílnosti, ke kterým bylo nutné při práci přihlížet, které jsou však svým způsobem rovnocenné – alespoň nemá žádný význam posuzovat je z hlediska hodnoty.
Způsob, jakým se pracovalo v Mnichově, vedl k tomu, že theosofický kongres, který měla roku 1907 uspořádat německá sekce Theosofické společnosti, se konal v Mnichově. Tyto kongresy, konané předtím v Londýně, Amsterodamu a Paříži, obsahovaly části, ve kterých se v přednáškách nebo diskusích pojednávalo o theosofických problémech. Byly podobné vědeckým kongresům. Jednalo se i o administrativních otázkách Theosofické společnosti.
Na tom všem se v Mnichově ledacos změnilo. Velký koncertní sál, ve kterém měl probíhat kongres, jsme – my pořadatelé – vyzdobili takovou dekorací, která měla svou formou a barvami umělecky zrcadlit náladu, vládnoucí v obsahu ústních vystoupení. Umělecké prostředí a spirituální činnost měly v tomto prostoru tvořit harmonickou jednotu. Největší váhu jsem kladl na to, abychom se vyvarovali abstraktní, neumělecké symboliky a nechali promlouvat umělecké cítění.
Program kongresu obsahoval také umělecké vystoupení. Marie von Sivers už před delší dobou přeložila Schurého rekonstrukci eleusinského dramatu. Upravil jsem ho jazykově pro představení a toto drama jsme zařadili do programu. Tím jsme navázali, i když v zeslabené formě, na podstatu starých mystérií – ale hlavní bylo to, že kongres obsahoval uměleckou část. Tím jsme poukázali na to, že je zde vůle neponechávat budoucí spirituální život ve Společnosti bez umění. Marie von Sivers, která převzala úlohu Demetry, ve svém vystoupení již zcela zřetelně ukázala na jednotlivé nuance, ke kterým mělo dramatické umění ve Společnosti dospět. – Mimo to jsme se nacházeli v době, kdy deklamační a recitační umění dospělo díky Marii von Sivers ve svém vypracování a vnitřní síle slova k rozhodujícímu bodu, ze kterého bylo možné v této oblasti dále plodně pokračovat.
Velká část starých členů Theosofické společnosti z Anglie, Francie a zejména z Holandska byla s těmito novotami mnichovského kongresu vnitřně nespokojená. – Co však bylo dobré pochopit a čeho si tenkrát povšimli jen málokteří, bylo to, že anthroposofickým proudem bylo dáno něco, co mělo úplně jiný vnitřní postoj, než měla dosavadní Theosofická společnost. V tomto vnitřním postoji spočíval pravý důvod, proč Anthroposofická společnost nemohla dále setrvat jako část Theosofické společnosti. Většina členů Theosofické společnosti však kladla hlavní váhu na absurdity, které se časem v Theosofické společnosti vytvořily a které vedly k nekonečným rozmíškám.

DOSLOV

Zde bylo životní líčení náhle přerušeno. Dne 30. března 1925 Rudolf Steiner zemřel.
Život, cele věnovaný úsilí obětovat se lidstvu, mu byl oplácen nevýslovným nepřátelstvím; lidé z jeho cesty poznání učinili cestu trnovou. Ale on po ní šel a dobyl ji ve prospěch celého lidstva. Pronikl hranice poznání: více jich není. Cesta tohoto poznání je před námi v křišťálově průzračné jasnosti myšlenek, o které podává svědectví i tato kniha. Povznesl rozum člověka k Duchu, pronikl a spojil jej s duchovní bytostí kosmu. Tím vykonal největší lidský skutek. Naučil nás chápat největší lidský čin. Jak neměl být nenáviděn vší démonickou mocí, které je peklo schopno?
Ale láskou splatil to, že mu lidé vycházeli vstříc s nevědomostí.

Už skonal, – on, jenž trpěl, řídil, naplňoval,
uprostřed světa, který po něm šlapal,
on, jenž měl sílu vznést jej k výsostem.
Zvedal jej výš, vrhli se proti němu,
chrlili nenávist, cestu mu tarasili,
a pohřbít chtěli, co se rodilo.

Sahali v záští k plamenům i jedu,
teď jásají, teď špiní jeho památku. –
„Už zhynul, jenž vás vedl ke svobodě,
ke světlu, k vědomí a k uchopení
toho, co božsky jiskří v duši,
k lidskému já a ke Kristu.

Což to snad nebyl zločin, tohle všechno?
Vždyť dělal to, zač pykal Prométheus,
zač Sokrates musel pít bolehlav,
horší něco, než zač Barabáš
si vysloužil trest smrti na kříži:
vždyť zpřítomnil vám budoucnost.

My démoni, ne, my to nestrpíme,
uštveme takového troufalce
s pomocí duší, které se nám oddaly,
silami všemi, jimiž vládneme.
Dokážem ještě zvrátit vývoj zpátky,
nám patří lidstvo, které bez Boha
skomírá, slábo, v neřesti a bludu.
Kořist svou vzít si nenecháme,
kdo odváží se toho, toho rozsápem.“

On odvážil se – a přijal svůj úděl.
S láskou a trpělivě snášel,
když nedostatečnost a slabost lidí
mu jeho dílo stále ohrožovaly
a to, co hlásal, chybně chápaly,
když shovívavost jeho vidět nechtěly
a vlastní malost nebyly s to cítit,
tím méně změřit jeho velikost.

Tak nesl nás, – a dech nám docházel,
když za ním chtěli jsme, a jeho let
nás vznášel do závratných výší. Naše slabost
mu byla brzdou v letu, kladla se mu
jak okov olověný kolem nohou...

Volný je teď: pomocník božských kůrů,
jež výdobytky Země přejímají
pro cíle nejvyšší. Teď asi zdraví jej,
člověka, který svoje tvůrčí síly
rozvinul v službách božské vůle,
jenž věku nejtvrdšího rozumářství,
nejvyprahlejší době strojů
dovedl vštípit ducha, ducha vyloudit...

A bránili mu.
	Země tone v stínu.
V kosmických dálavách, hle, jasné zjevy,
čeká, kdo vedl je, nebe je otevřené,
zástupy stojí v radosti a úctě.
V soumračnou noc se Země propadá.

 Marie Steinerová, 1925

Rudolf Steiner – Život a dílo

Chronologický přehled

 Odkazy vydavatele

 Seznam prvních publikování

 Prameny vyobrazení

 Registr

RUDOLF STEINER – ŽIVOT A DÍLO

Chronologický přehled

Kraljevec – Neudörfl

1861–1879     Rudolf Josef Lorenz Steiner se narodil 27. 2. 1861 v Kraljevci (v Rakousko‑Uhersku, dnešním Chorvatsku) jako první syn manželů Franzisky a Johanna Steinerových, pocházejících z Dolních Rakous. Povolání otce, nejprve telegrafista, později přednosta stanice u rakouské železnice, podněcuje rodinu k častějším změnám bydliště: v roce 1862 do Mödlingu, 1863 do Pottschachu a v roce 1869 do Neudörflu. 
Rodina se rozšiřuje: v roce 1864 se narodila sestra Leopoldine, v roce 1866 bratr Gustav.
Od školního roku 1872/73 navštěvuje reálnou školu v sousedním Vídeňském Novém Městě. Tam v roce 1879 maturita s vyznamenáním.

Vídeň
1879–1883    Studium na Vysoké škole technické, nejprve se zaměřením na učitelství na reálné škole. Hlavní obory: matematika, fyzika, botanika, zoologie, chemie; vedle toho literatura, dějiny, filosofie. 
1882    Na doporučení literárního historika a goethovského badatele prof. Karla Julia Schröera povolán za vydavatele Goethových přírodovědeckých spisů v Kürschnerově „Německé národní literatuře“. Vydává pojednání Jediná možná kritika atomistických pojmů, které později označuje za „základní nerv“ své badatelské činnosti.
1884–1890    Pracuje jako domácí učitel v rodině vídeňského obchodníka L. Spechta. V roce 1884 vychází první Steinerem zpracovaný svazek Goethových přírodovědeckých spisů, další svazky vycházejí v letech 1887–1897.
Přátelství s básnířkou a pozdější bojovnicí za práva žen Rosou Mayrederovou („Kritika ženskosti“) a Friedrichem Ecksteinem, později sekretářem a životopiscem Antona Brucknera.
Korespondence s filosofem Eduardem von Hartmannem. Vedle práce na Goethových spisech z pověření prof. Kürschnera píše mnoho statí pro různé naučné slovníky (mezi jinými Piererův Konverzační lexikon).
1886    První vydání knihy: Základní linie teorie poznání Goethova světového názoru.
Požadavek ředitele výmarského archivu Ericha Schmidta kvůli spolupráci na výmarském vydání Goethových děl v „Edici Sophie“.
Pojednání Příroda a naše ideály, „poselství“ básnířce M. E. delle Grazie.
1888    Redaktorem vídeňského týdeníku „Německý týdeník“. Mnoho článků a komentářů k politickým událostem v Rakousku‑Uhersku.
Ve vídeňském Goethově spolku koná přednášku Goethe jako zakladatel nové estetiky.

Výmar
1890–1897    Spolupracovníkem Goethova a Schillerova archivu. Vydání Goethových přírodovědeckých spisů, které vycházejí mezi lety 1891 a 1896.
Setkání s Hermanem Grimmem, Ernstem Haeckelem, Eduardem von Hartmannem. Přátelství s básnířkou Gabriele Reuterovou, žákem Liszta Conradem Ansorgem, životopiscem Stirnera Johnem Henrym Mackayem, vydavatelem Nietzscheho Fritzem Koegelem a básníkem Ottou Erichem Hartlebenem.
Pro „Cottovu knihovnu světové literatury“ zařizuje dvanáctisvazkové vydání všech Schopenhauerových děl, rovněž vydání Jeana Paula v osmi svazcích. V řadě „Edice berlínských klasiků“ (s „Předmluvami vynikajících literárních historiků“) vychází díla Wielanda a Uhlanda, vydaná Steinerem s jeho předmluvami.
1891–1892   Promován na doktora filosofie na univerzitě v Rostocku u prof. Heinricha von Steina s disertací na téma „Základní otázka teorie poznání se zvláštním zřetelem k Fichtovu ‚Vědosloví‘. Prolegomena k dorozumění filosofujícího vědomí se sebou samým“, vychází v roce 1892 pod názvem Pravda a věda. Předehra k filosofii svobody, věnovaná Eduardu von Hartmannovi.
1893     Vychází Filosofie svobody. Základy moderního světového názoru.
1894–1896     Návštěvy a pracovní pobyt v Nietzschově archivu. Seznámení s Elisabethou Förster‑Nietzschovou, kterou chce Steiner získat jako spoluvydavatele děl jejího bratra. Setkání s nemocným Friedrichem Nietzschem.
1895     Vydává spis Friedrich Nietzsche, bojovník proti své době.
1897     Souhrnné pojetí svých dosavadních goethovských studií popisuje Steiner ve svém díle Goethův světový názor.

Berlín
1897–1900    Vydavatel a redaktor „Literárního magazínu“ a „Dramaturgických listů“, hlasatel Německého divadelního spolku. Řada statí k literárním a filosofickým otázkám; divadelní kritiky a recenze.
1898–1905    Přednášky ve „Svobodné literární společnosti“ ve „Spolku Giordana Bruna“, při odborářských akcích a v literárním kruhu „Přicházející“, jejichž vedení Steiner přebírá po smrti Ludwiga Jacobowského.
Setkání s těmito osobnostmi: Else Lasker‑Schüler, Peter Hille, Stefan Zweig, Käthe Kollwitz, Erich Mühsam, Paul Scheerbart, Frank Wedekind. Přátelství s Ludwigem Jacobowským a Ottou Erichem Hartlebenem.
1899    Vychází řada statí, mezi nimi Goethova Pohádka o zeleném hadu a krásné Lilii, dále Egoismus ve filosofii a Haeckel a jeho odpůrci.
Sňatek s Annou Eunikeovou, která umírá v roce 1911.
1899–1904    Učitelská činnost (historie, řečnická cvičení, literatura, přírodní vědy) na berlínské Vzdělávací dělnické škole, založené Wilhelmem Liebknechtem, od roku 1902 vyučuje také ve Spandau.
Setkání s Kurtem Eisnerem a Rosou Luxemburgovou.
1900    Vychází první svazek Světové a životní názory v devatenáctém století; o rok později následuje svazek druhý. Toto dílo vychází přepracované a rozšířené v roce 1914 pod názvem Záhady filosofie–Nástin jejich dějin.
Přednášky v Theosofické knihovně o Nietzschovi a o Goethově „Pohádce“. Tamtéž na podzim začátek prvního přednáškového cyklu na téma „Mystika“. 
První setkání s Marií von Sivers, která se od roku 1902 stává nejbližší Steinerovou spolupracovnicí, a předtím absolvovala na pařížské konzervatoři školení v umělecké recitaci a v dramatickém umění v Petrohradě. Překladatelka děl Edouarda Schurého.
1901–1902    Vychází Mystika na úsvitu novodobého duchovního života a její vztah k modernímu světovému názoru.
Na podzim začátek druhého přednáškového cyklu v Theosofické knihovně na téma Křesťanství jako mystická skutečnost, v roce 1902 vychází knižně.
Setkání s Annie Besantovou.
Od října 1902 je generálním tajemníkem německé sekce Theosofické společnosti.
1902–1904    Učitelská činnost na Svobodné vysoké škole, kterou založili „Friedrichshagenovci“ Bruno Wille a Wilhelm Bölsche.
1902–1912    Spolu s Marií von Sivers budování theosofických lóží v Německu a v zahraničí. Bohatá přednášková činnost jak veřejná tak i v kruhu členů Theosofické společnosti. Přitom Steiner nezastupuje theosofii poplatnou především východním tradicím, ale vlastní studijní výsledky, odvolává se však stále ještě na klasickou theosofickou literaturu (mezi jinými na Blavatskou).
Založení a vydávání měsíčníku „Luzifer“, později „Lucifer – Gnosis“ (1903). Tam vycházejí základní články na pokračování, mezi jinými O poznávání vyšších světů, Theosofie a sociální otázka, Z kroniky Akaša, Stupně vyššího poznání. Později vycházejí také knižně.
Přátelství s Christianem Morgensternem a Edouardem Schurém. W. Kandinsky je posluchačem Steinerových přednášek. V zimním pololetí (1903/04) pořádá sérii veřejných přednášek v berlínském Domě architektů, mezi jinými na téma Původ člověka a jeho cíl, Metamorfózy duševního života, Odpovědi duchovní vědy na velké otázky existence.
1904    Vychází Theosofie. Úvod do nadsmyslového poznání světa a určení člověka.
1907    V Mnichově nastudování a inscenace Schurého Posvátného dramatu eleusinského s Marií von Sivers v hlavní roli.
1910    Zveřejnění výsledků výzkumu ke kosmologickým a evolučním otázkám v knize Tajná věda v nástinu.
1910–1913    Premiéra čtyř Steinerových Mysterijních dramat pod jeho vedením v Mnichově.
Návrh budovy (Janův dům) pro umělecká vystoupení a akce Svobodné školy pro duchovní vědu. Realizace tohoto projektu v Mnichově‑
Schwabingu ztroskotá na odporu úřadů.
Vycházejí Duchovní vedení člověka a lidstva, Cesta k sebepoznání člověka a Práh duchovního světa. Spis Anthroposofie, započatý 1910, zůstává nedokončen.
Začátek rozvíjení nového pohybového umění (1911). Na podzim první kurz eurytmie v Bottmingenu u Basileje. V následujících letech společně s Marií von Sivers další rozvíjení eurytmie na jevištní umění.
Odloučení od Theosofické společnosti a založení Anthroposofické společnosti (1913).
Četné přednáškové cesty a – v úzké spolupráci s Marií von Sivers – budování anthroposofických poboček v Německu a v zahraničí. 

Dornach
1913–1919    Pod vedením Rudolfa Steinera a za spolupráce četných umělců z různých zemí postavení jím navrženého „Goetheana“ v Dornachu ve Švýcarsku, s plasticky‑organickou dřevěnou dvojitou kupolí. Umělecké práce: plastické ztvárnění interiéru, malby v kupoli, sousoší (výška 9 m): Reprezentant lidství.
Kolem Goetheana vzniká postupně komplex obytných a účelových budov podle Steinerových návrhů (dům Duldeck, sklárna, nakladatelství, kotelna, ateliér, tři budovy pro eurytmii, transformátor.
Sňatek s Marií von Sivers (1914).

Velká řada přednášek v různých městech v Německu a v zahraničí o reinkarnaci, karmě, evangeliích, o životě mezi smrtí a novým zrozením, o dějinách mystérií, evoluci, o současném historickém vývoji apod.
1917    Pod názvem O otázkách duševního života vycházejí výsledky Steinerových výzkumů o trojčlennosti lidského organismu a o vztahu anthropologie a anthroposofie.
Po rozhovorech s Ottou Grafem Lerchenfeldem o politické situaci ve střední Evropě koncipuje Steiner dvě Memoranda, v nichž rozvíjí skutečnosti nového sociálního uspořádání veřejného života. Tyto jsou předány vlivným politickým osobnostem v Německu a Rakousku.
1919     Přednáškový cyklus v Curychu o Sociální otázce vychází přepracován knižně pod názvem Hlavní body sociální otázky jako životní nutnost pro přítomnost a budoucnost. Zde je rozpracována myšlenka rozčlenění jednotného státu na svobodný duchovní život, demokratický právní život a asociativní hospodářský život, kterou Steiner nyní hájí v mnoha přednáškách.
Na přednáškách a jednáních se zástupci dělnictva a s průmyslníky se Steiner angažuje při zakládání závodních rad. 
Po intenzívních přípravách je na podzim ve Stuttgartu otevřena Svobodná waldorfská škola jako jednotná lidová a vyšší škola. Patronátu se ujímá Emil Molt, ředitel továrny na cigarety Waldorf‑Astoria. Vedení školy je předáno Rudolfu Steinerovi, který tuto funkci vykonává až do své smrti v roce 1925.
1920–1925     Vedle mnoha veřejných přednášek v Německu a v zahraničí a přednáškových cyklů pro členy Anthroposofické společnosti – mezi jinými: Souvislost mikrokosmu a makrokosmu, Anthroposofie jako kosmosofie, Člověk – souzvuk tvořícího vesmírného slova, Esoterní pozorování karmických souvislostí – je Steiner stále častěji žádán o přednášky a kurzy k určitým oborům jako pedagogika, lékařství, národní hospodářství, teologie, hospodářství, herectví, léčebná pedagogika, eurytmie aj.
Jako podklad ke školení malířů vytváří řadu pastelových skic a akvarelů.
Vznikají anthroposofické výzkumné ústavy, kliniky a další školy.
V časopisech „Trojčlennost sociálního organismu“ a „Goetheanum“ vycházejí pravidelně Steinerovy články.
1922–1923    O silvestrovské noci 1922/23 je Goetheanum zničeno ohněm. Práce – přednášky a umělecká představení – pokračují v nezmenšeném rozsahu v truhlárně Goetheana, jež zůstala požárem ušetřena.
Pro druhou betonovou budovu Goetheana (dokončena 1928) stihne Rudolf Steiner následkem svého onemocnění vytvořit již jen model vnější podoby.
Růst anthroposofického hnutí vyžaduje revizi dosavadního uspořádání. Tak na shromáždění o vánocích 1923 v Dornachu přijde na řadu znovuustavení Anthroposofické společnosti, jehož předsednictví se ujímá Rudolf Steiner sám, a nová podoba Svobodné vysoké školy pro duchovní vědu, zároveň pod jeho vedením.
1924–1925     Od podzimu 1924 je upoután na lůžko. 
Rozsáhlá přednášková činnost a kurzy jsou náhle přerušeny. Na lůžku pokračuje v psaní svého životopisu Má cesta životem. Ve spolupráci s lékařkou Itou Wegmanovou vzniká kniha Základní poznatky pro rozšíření léčebného umění. „Otevřenými“ dopisy a „Směrnicemi“ se Rudolf Steiner pravidelně obrací na členy a dává jim podněty k duchovnímu prohloubení práce.
30. března 1925 Rudolf Steiner v Dornachu umírá.

Walter Kugler

ODKAZY VYDAVATELE

K tomuto vydání

Autobiografické zápisky Rudolfa Steinera „Má cesta životem“ vycházely původně v sedmdesáti za sebou následujících příspěvcích v týdeníku „Goetheanum“ v době od 9. prosince 1923 do 5. dubna 1925. Jeho smrt 30. března 1925 však znemožnila pokračování popř. ukončení zaznamenávání, tak jako ještě jím samotným plánované knižní vydání svých vzpomínek. O první vydání knihy se postarala jeho manželka a nejbližší spolupracovnice Marie Steinerová‑von Sivers. Rozvrhla 70 příspěvků časopisu do 38 kapitol. Zápisky, které tak vyšly v roce 1925 ve Filosoficko‑anthroposofickém nakladatelství v Dornachu, tvoří základ textu tohoto vydání. Kniha „Má cesta životem“ vyšla od té doby v mnoha vydáních a byla přeložena do více jazyků.

Pro doplnění k „Mé cestě životem“ je odkazováno na oba svazky dopisů (GA 38 a 39), které vyšly v souborném vydání Rudolfa Steinera, dále na „Studie o Rudolfu Steinerovi“ a na soubor spisů „Příspěvky k soubornému vydání Rudolfa Steinera. Vydání z archivu“ (Dornach 1961 a další, citováno jako „Příspěvky“), které obsahují četné autobiografické dokumenty jako eseje a sbírky materiálů k jednotlivým obdobím jeho života a částem děl.

Následující svazky statí a dopisů souborného vydání děl Rudolfa Steinera jsou citovány v poznámkách k textu zkráceně (GA – souborné vydání a číslo svazku):

GA 29	Sebrané statě o dramaturgii 1889–1900, Dornach 1960.
GA 30	Metodické základy anthroposofie 1884–1901, Sebrané statě o filosofii, přírodních vědách, estetice a nauce o duši, Dornach 1989.
GA 31	Sebrané statě o dějinách kultury a doby 1887–1901, Dornach 1989.
GA 32	Sebrané statě o literatuře 1884–1902, Dornach 1971.
GA 33	Biografie a biografické náčrty 1894–1905, Dornach 1992.
GA 34	Lucifer – Gnosis. Základní statě o anthroposofii a zprávy z časopisu „Luzifer“ a „Lucifer – Gnosis“ 1903–1908, Dornach 1987.
GA 35	Filosofie a anthroposofie. Sebrané statě 1904–1923, Dornach 1984.
GA 38	Dopisy, Svazek I, 1881–1890, Dornach 1985.
GA 39	Dopisy, Svazek II, 1890–1925, Dornach 1987.
Odkazy k textu

Díla Rudolfa Steinera v souborném vydání (GA) jsou v odkazech označeny číslem knihy.

Ke stránce:

7	Rodiče Rudolfa Steinera: Johann Steiner, Geras 23. 6. 1829–22. 1. 1910 Horn, a Franziska Steinerová, roz. Blie, Horn 8. 5. 1834–24. 12. 1918 Horn. Jsou pohřbeni v Hornu. Náhrobní kámen nese výrok, jenž Rudolf Steiner napsal při smrti otce: Jeho duše spočívá v království Kristově / myšlenky jeho milých jsou u něj.
	Kraljevec: Nachází se v dnešním Chorvatsku, mezi řekami Mur a Dráva, 20 km západně od jejich soutoku, u železniční tratě.
8	... jsem se 27. února 1861 narodil: V jednom autobiografickém fragmentu bez data Rudolf Steiner píše: „Mé narození spadá na 25. únor 1861. O dva dny později jsem byl pokřtěn.“ – Dopis Eugenie Bredowé z 25. 2. 1921 Rudolfu Steinerovi dává na srozuměnou, že 25. únor je skutečně dnem jeho narození. Viz k tomu „Příspěvky“ č. 49/50, str. 4 a dále. Katolický křest se konal 27. 2. 1861 v Drascovci, byl pokřtěn jménem Rudolf Joseph Lorenz Steiner. Kmotři byli Lorenz Deim a Josepha Jaklová.
11	Farář ze sv. Valentina: P. Robert Andersky, cist. řád. 
12	Sourozenci: Leopoldine Steinerová, Pottschach 1864–1927 Horn; Gustav Steiner, Pottschach 1866–1942 Scheibbs, Dolní Rakousy. Dopisy rodičům a sourozencům v GA 39.
15	…na který se dalo vystoupit za tři čtvrtě hodiny: Kaple sv. Rozálie se nachází severovýchodně od Neudörflu blízko silnice do Pöttschingu, na jednom z nejvýše položených míst mezi oběma osadami. Stála ještě v roce 1970, obklopena novostavbami. Také je nutno uvážit, že v době zde líčené nevedla do Pöttschingu žádná silnice. Tato kaple sv. Rozálie je jediná, se kterou se shoduje podrobný popis Rudolfa Steinera. Jiná kaple, vzdálená čtyři hodiny cesty od nádraží v Neudörflu nepřichází v úvahu kvůli vzdálenosti. Viz „Příspěvky“, č. 83/84.
16	Heinrich Karl Ferdinand Marie Dieudonné von Artois, vévoda z Bordeaux, hrabě Chambord, Paříž 1820–1883 zámek Frohsdorf u Vídeňského Nového Města.
	Pomocný učitel: Heinrich Gangl. Není známo nic bližšího.
17	Kniha geometrie: Od Franze Mocnika (von Ritter).
19	Portrét hraběte Széchenyiho: Hrabě Istvan Szécheny, 1792–1860, přezdívka „největší Maďar“. Významný obhájce reforem, požadoval zrušení cechů, nevolnictví rolníků, daňové svobody šlechty, zakladatel maďarské Akademie věd (1825), později ministr práce a dopravy. Jeho portrét tehdy visel v mnoha úředních místnostech a školních třídách. Jedna kopie portrétu zhotovená Steinerem se dochovala. Viz k tomu zprávu a obrázek v „Příspěvcích“, č. 83/84, s. 40 a dále.
20	Farář z Neudörflu: Franz Maraz, 1860–1873 v Neudörflu, poté kanovník v Ödenburgu, kde mu byla udělena hodnost.
21	Slavnostní ráz těchto obřadů, vedených v latinské řeči: „těchto“ podle rukopisu.
22	Lékař z Vídeňského Nového Města: Dr. med. Carl Hickel, Neutitschein 1813–1905 Vídeňské Nové Město. Psal Rudolfu Steinerovi ještě 6. ledna 1893, těžce nemocný a téměř slepý. Srov. „Příspěvky k soubornému vydání Rudolfa Steinera“, č. 49/50.
26	Teprve pak jsem se stal „dobrým žákem“: Ve výročních školních zprávách je Rudolf Steiner od druhé třídy nazván výjimečným žákem.
27	Ředitel školy: Heinrich Schramm, ředitel a zemský školní inspektor, 1868–1874 vedl Vyšší reálnou školu ve Vídeňském Novém Městě. Článek vyšel v roce 1873, kniha „Obecný pohyb hmoty jako základní příčina všech přírodních jevů“ v roce 1872 ve Vídni.
28	Ve třetí třídě jsem dostal učitele, který skutečně odpovídal „ideálu“, který jsem si utvořil ve své duši: Laurenz Jelinek. Byl třídním učitelem ve 3. až 6. třídě. V „Deváté výroční školní zprávě“, 1873/74, publikoval článek: „Počet krychlí a rozložení celého čísla na součet celých čísel“.
	I s jiným učitelem jsem v pozdější době navázal bližší duševní vztah: Georg Kosak, Vídeň 1836–1914 Graz.
29	Kantova „Kritika čistého rozumu“: V předmluvě z roku 1909 ke své knize „Nástin tajné vědy“ je psáno: „Studovat Kanta začal v šestnáctém roce života“. GA 13, 30. vydání, s. 11.
32	Učitel chemie byl vynikající člověk: Hugo von Gilm, Innsbruck 1831–1906 Vídeňské Nové Město, nevlastní bratr básníka Hermanna von Gilma.
33	Od svých patnácti let jsem dával soukromé hodiny: O tom podává zprávu jeho spolužák Albert Pliwa: „V páté třídě pro mě otec hledal nějakého důvěryhodného chlapce jako korepetitora. Volba profesora Jelinka padla na Rudolfa Steinera. Opakoval jsem s ním denně celé úlohy.“ Po roce se Rudolfu Steinerovi podařilo Pliwovi pomoci stát se výjimečným žákem, který pak patřil ke třem, jež maturovali s vyznamenáním: Steiner, Deutsch a Pliwa.
	Ve třech nejvyšších třídách... učitel německého jazyka a literatury: Josef Mayer. Publikoval ve 13. výroční školní zprávě 1878 „Nauku o obrazech z hlediska logiky a psychologie“, k níž by se mohla vztahovat Steinerova poznámka na s. 34 o podstatě básnických obrazů.
34	A tak jsem si koupil „Úvod do filosofie“ a „Psychologii“: Obě knihy od Gustava Adolfa Lindnera, Vídeň 1866 příp. 1858.
35	Učitel dějepisu a zeměpisu: Franz Kofler, pocházející z Tyrol. Roku 1879 ve 14. výroční školní zprávě Zemské vyšší reálné školy ve Vídeňském Novém Městě, Dolní Rakousy, napsal článek: „Doba ledová během diluviálního období a její příčiny“, který byl znovu vydán soukromě 1927 C. S. Pichtem.
	Až v poslední třídě reálné školy jsem teprve dostal učitele, který mě svým vyučováním dějin dovedl upoutat: Albert Löger. Srov. „Příspěvky“, č. 49/50.
39	A tak jsem si vzal toto Fichtovo „Vědosloví“ a opisoval jej stránku po stránce: Několik stránek tohoto rukopisu se dochovalo. Zda Rudolf Steiner práci nedokončil, nebo zda se další strany ztratily, se nedá zjistit. Fragment tohoto přepracování je otištěn v „Příspěvcích“, č. 30, s. 26–34.
41	Karl Julius Schröer, Prešpurk 1825–1900 Vídeň. Od roku 1867 profesor literatury na Technické vysoké škole ve Vídni. Rudolf Steiner o něm podal rozsáhlý obraz v knize: „O záhadě člověka.  Vyslovitelné a nevyslovitelné v myšlení, nazírání, přemítání řady německých a rakouských osobností“, Berlín 1916, GA 20. Viz také GA 38 a GA 39.
	Robert Zimmermann, 1824–1898, filosof a estetik. Praha 1861–1895 Vídeň, profesor filosofie na univerzitě ve Vídni. Z Zimmermannova spisu „Nástin anthroposofie – náčrt ideálního světového názoru na realistickém základě“ (Vídeň 1882) Rudolf Steiner přejal pojem anthroposofie. Viz k tomu Steinerovu přednášku „Psychologie umění“ v knize „Umění a poznání umění“, GA 271, s. 206.
43	Franz Brentano, Marienberg u Boppardu 1838–1917 Curych, synovec Clemense Brentana, do roku 1873 katolický teolog, poté profesor filosofie ve Würzburgu a Vídni. Rudolf Steiner mu v roce 1917 ve spisu „O záhadách duše“ věnoval slova na rozloučenou. Srov. statě o Brentanovi v „Myšlence Goetheana uprostřed kulturní krize přítomnosti“, GA 36, s. 153–169.
44	Pak jsem se však seznámil s jedním prostým mužem z lidu: Felix Koguzki, Vídeň 1833 –1909 Trumau. V jeho dochovaném deníku se nachází zápis: „Pan Steiner ml., studiosus, bytem v Inzersdorfu, mě navštívil v neděli, 21. srpna L. P. 1881; bohužel jsem nebyl doma. – P. St. byl u mě podruhé na návštěvě v pátek, 26. dne tohoto měsíce a roku.“ (Emil Bock: „Rudolf Steiner. Studie jeho života a díla“, Stuttgart 3. vydání 1990).
48	Záhada času: Srov. autobiografické náčrty (Barr 1907) v díle: Rudolf Steiner, Marie Steinerová – von Sivers, „Korespondence a dokumenty 1901–1925“, GA 262. Viz také: Hella Wiesbergerová, „Rozhodující životní okamžik počátku poznání času“, a „Poznání času jako ‚základní nerv‘ počátku anthroposofického bádání“, v „Příspěvcích“, č. 49/50, s. 15–28, a „Autobiografickou přednášku“ ze 4. února 1913 v „Příspěvcích“, č. 83/84, s. 18.
	Friedrich Theodor Vischer, Ludwigsburg 1807–1887 Gmunden u Travenského jezera.
	U něho jsem na jednom místě jeho díla našel: V knize „Staré a nové“, 3.vydání, Stuttgart 1882, třetí sešit, s. 223 se říká: „Potřebujeme korekturu pojmu času...“. Viz také přednášku z 12. května 1917, která se konala ve Stuttgartu, v „Příspěvcích“, č. 49/50, s. 26.
53	Edmund Reitlinger, Pest 1830–1882 Vídeň. „Svobodné výhledy“, Berlín 1874.
57	…s jedním idealisticky založeným mladým mužem: Emil Schönaich, Opava 1860–1899 tamtéž. Už roku 1882 pracoval pro „Svobodný slezský tisk“ v Opavě, v němž dal publikovat několik Steinerových Příspěvků. Ztratily se s prvními ročníky „Svobodného slezského tisku“. Srov. „Příspěvky“, č. 51/52.
59	…jiné, pro mě významné přátelství z mého mládí: S Rudolfem Ronspergerem. Jemu Rudolf Steiner napsal slova na rozloučenou s názvem „Památka“ v „Literárním magazínu“, 1900. Znovu otištěno v GA 31. Viz také dopisy Rudolfu Ronspergerovi v GA 38.
61	Velmi srdečné přátelství jsem tenkrát uzavřel: S Morizem Zitterem. Viz také odkaz ke s. 132.
63	Zde musím zvláště vzpomenout na jednoho přítele: Jeho jméno je Josef Köck. Srov. „Příspěvky“, č. 55.
64	…s jiným mým spolužákem z Vídeňského Nového Města: Rudolf Schober. Především díky němu bylo umožněno dozvědět se jména kamarádů z mládí, o kterých se Rudolf Steiner zmiňoval. Srov. „Příspěvky“, č. 49/50, 51/52, 54 a 55.
67	…parlamentních debatách: V roce 1886, podle: „O záhadě člověka. Vyslovitelné a nevyslovitelné v myšlení, nazírání, přemítání řady německých a rakouských osobností“, GA 20, 1984, s. 122.
	Bartholomäus Carneri, von Ritter, Trient 1821–1909 Marburg. Viz článek „Bartholomäus Carneri, etik darwinismu“ v GA 30, a zobrazení v: „O záhadě člověka...“, GA 20.
	Ernst von Plener, Cheb 1841–1923 Vídeň.
	Georg Lienbacher, Kuchel 1822–1896 Kuchel.
	Eduard Grégr, Steyr 1827–1907 Lštění u Prahy.
	František Ladislav Rieger, Semily 1818–1903 Praha.
	Otto Hausner, Brody v Haliči 1827–1890 Lemberg.
68	Tobias Gottfried Schröer, Bratislava 1791–1850 Bratislava. Srov. „O záhadě člověka“, GA 20, s. 90 a dále.
	…lidové vánoční hry: Viz „Lidové vánoční hry. Oberuferské hry“, Dornach 1981, a „Promluvy k lidovým vánočním hrám“, GA 274, dále článek: „O lidových vánočních hrách. Slavnostní vzpomínka na Krista“ v: „Myšlence Goetheana uprostřed kulturní krize přítomnosti, 1921–1925“, GA 36.
69	Pracoval na vydání a úvodu druhého dílu „Fausta“: Schröer vydal komentované vydání Goethova „Fausta“ (2 díly, 1881, nové vydání Basilej 1982) a upravil pro Kürschnerovu „Národní literaturu“ Goethova dramata v 6 svazcích. Jeho „Dějiny německé literatury“ vyšly v roce 1853 v Pešti, „Německé básnictví v devatenáctém století v nejvýznamnějších jevech. Populární přednášky“ 1875 v Lipsku.
74	Dospěl jsem tak ke smyslově‑nadsmyslové formě, o níž hovoří Goethe: V „Dějinách mého botanického studia“ („Přírodovědecké spisy“, vydány a komentovány Rudolfem Steinerem v Kürschnerově „Německé národní literatuře“, svazek 1, s. 79 a dále, GA 1a) Goethe píše: Jak se rostliny „nyní dají shromáždit pod jeden pojem, tak mi bylo postupně jasné a jasnější, že představa by mohla být oživena ještě vyšším způsobem: požadavek, který mi tenkrát přišel na mysl ve smyslové formě nadsmyslové prarostliny“. Na to se Rudolf Steiner odvolává ve svém úvodu k tomuto svazku, kde se říká: „Ideální forma, typ organismů, je charakterizována právě tím, že se skládá z prostorově‑časových elementů, proto se také Goethovi jevila jako smyslově‑nadsmyslová forma.“ (s. LXX).
	„O záhadách duše“, Berlín 1917, GA 21.
75	A Goethe před Schillerovým zrakem... vykreslil: Viz Goethe, „Přírodovědecké spisy“, vydány a komentovány Rudolfem Steinerem v Kürschnerově „Německé národní literatuře“, svazek 1 (1884), dotisk Dornach 1975, GA 1a, v sledu: „Šťastná událost“, s. 111.
77	Byl jsem doporučen jako vychovatel do jedné rodiny, v níž byli čtyři chlapci: Na doporučení vládního rady Dr. Walsera se manželka vídeňského obchodníka Ladislava Spechta v červnu 1884 obrátila s prosbou na Rudolfa Steinera, zda „by byl ochoten“ ujmout se „místa vychovatele“ v jejím domě. Již v následujícím měsíci nastoupil a pečoval o čtyři syny: Richarda, Arthura, Ottu a Ernsta do podzimu 1890. Dítě, kterému Rudolf Steiner věnoval zvláštní pozornost, byl Otto. Viz k tomu podrobnou dokumentaci „Rudolf Steiner jako domácí učitel a vychovatel. Vídeň 1884–1890“ v „Příspěvcích“, č. 112. – O rodičích synů Rudolf Steiner podává zprávu v XIII. kapitole.
80	Eduard von Hartmann, Berlín 1842–1906 tamtéž. Vzájemná korespondence Rudolfa Steinera a Eduarda von Hartmanna v GA 38 a GA 39.
82	Joseph Kürschner, Gotha 1853–1902 na cestě do Tyrol. Korespondence mezi Karlem Juliem Schröerem, Josephem Kürschnerem a Rudolfem Steinerem o vydání Goethových přírodovědeckých spisů (1882–1884) byla otištěna v „Příspěvcích“, č. 46, 1974, viz také GA 38 a GA 39.
86	„Teorie poznání Goethova světového názoru“: „Základní linie teorie poznání Goethova světového názoru, se zvláštním ohledem na Schillera, zároveň dodatek ke Goethovým Přírodovědeckým spisům v Kürschnerově Německé národní literatuře“, Berlín a Stuttgart 1886, GA 2.
87	…ten (přítel)... s jeho dvěma sestrami: Tento přítel se jmenoval Walter Fehr, starší sestra Johanna, mladší Radegunde, zvaná Gundi. Zemřela v roce 1903 v 35 letech. Otec Joseph Eduard byl doktor filosofie a práv. Do domu Fehrových často chodili také přátelé Köck a Schober. Srov. „Příspěvky“, č. 55. Viz dopis Radegundě Fehrové v GA 38, s. 168–174, a Waltru Fehrovi v GA 39, s. 63–65.
88	Marie Eugenie delle Grazie, Weißkirchen, Ungarn 1864–1931 Vídeň.
89	O této básnířce jsem napsal fejeton: „Německé básnictví přítomnosti“ (týkající se Marie Eugenie delle Grazie). Ve „Svobodném slezském tisku“, VI. ročník, Opava 1886 (6.dubna), znovu otištěno v „Sebraných statích z literatury 1884–1902“, GA 32, s. 114–124.
90	... jsem napsal poselství: „Příroda a naše ideály. Poselství básnířce ‚Hermanna‘“ (M. E. delle Grazie), Vídeň 1886, ve vlastním nákladu autora. Znovu otištěno v GA 30, s. 237–240, jako v Rudolfu Steinerovi, „Morálka a křesťanství“, texty k etice, kapesní vydání 717, Dornach 1994, s. 10–15.
	Goethovým slovům: „Poznávej se, žij se světem v míru!“: Z básně „Věnování“ (verš 64).
91	Laurenz Müllner, České Křídlovice, Morava 1848–1911 Meran. Srov. Podrobnosti o Müllnerovi v knize: „O záhadě člověka“, GA 20, s. 185 a dále.
92	Wilhelm Neumann, Vídeň 1837–1919 Mödling u Vídně. O Neumannovi srov. 3. přednášku ve „Filosofii Tomáše Akvinského“, GA 74.
	Adolf Stöhr, Sv. Pölten 1855–1921.
	Goswine von Berlepsch, Erfurt 1845–1916 Vídeň.
93	Emilie Mataja, Vídeň 1855–1938 Vídeň.
	Alfred Stross, 1860–1888.
	Fritz Lemmermayer, Vídeň 1857–1932 tamtéž. Viz také: Friedrich Lemmermayer, „Vzpomínky na Rudolfa Steinera, Roberta Hamerlinga a na několik osobností duchovního života v Rakousku v 80. letech“, Stuttgart 1929. Četné dopisy Rudolfa Steinera Lemmermayerovi v GA 38.
	Hans Brandstetter, Michelbach u Grazu 1854–1925 Graz.
	Karl Werner, Hafnerbach 1821–1888 Vídeň.
94	„Filosofie svobody. Základy moderního světového názoru“, Berlín 1894, GA 4.
96	Joseph Kitir, Aspang am Wechsel 1867–1923 Vídeň.
97	Fercher von Steinwand, Steinwand im Mölltal, Horní Korutany 1828–1902 Vídeň. Jeho občanské jméno je Johann Kleinfercher. Rudolf Steiner o něm píše v knize „O záhadě člověka“, GA 20, 1984, s. 99–107, a v GA 32, s. 124–126.
99	Helena Petrovna Blavatská, Jekaterinoslav, Jižní Rusko 1831–1891 Londýn. Viz zejména s. 302 a dále a odkaz ke s. 278 (Theosofická společnost).
100	Obsáhlý úvod... ke svému vydání druhého svazku Goethových přírodovědeckých spisů: Svazky Goethových přírodovědeckých spisů vydané Rudolfem Steinerem vyšly: sv. I 1883, sv. II 1887, sv. III 1890, sv. IV 1. a 2. odd. 1897, v nové sérii souborného vydání Dornach 1975 (GA 1a–e). Zvláštní vydání všech předmluv vyšlo pod názvem: „Rudolf Steiner, Předmluvy ke Goethovým Přírodovědeckým spisům“, GA 1.
	Robert Hamerling, Kirchberg am Wald, Dolní Rakousy 1830–1889 Graz. Z korespondence s Hamerlingem se dochovaly jen dva dopisy Hamerlinga z 30. ledna 1887 a 11. května 1888. Srov. o Hamerlingovi, GA 32; „O záhadě člověka“, GA 20, a přednášku: Robert Hamerling, básník a myslitel a člověk, v: „Jak získat porozumění pro duchovní svět?“, GA 154.
101	„Goethe jako zakladatel nové estetiky“: Přednáška se konala 9. listopadu 1888 a vyšla jako zvláštní výtisk „Německých slov“ ve Vídni 1889. V GA 30, s. 23–46, a v „Umění a poznání umění“, 1985, GA 271.
103	Alfred Formey, Dessau 1844–1901 Nagy‑Belicz.
104	Christine Hebbelová, Braunschweig 1817–1910 Vídeň.
	Ilma Willborn‑Seilerová. Viz také věnování „Co stojí v této knížce...“ k „Základním liniím teorie poznání Goethova světového názoru“ v „Pravdivých výrocích“, GA 40.
	Friedrich Schlögl, Vídeň 1821–1892 Vídeň.
105	„Německý týdeník, Berlín, Vídeň. Listy pro národní zájmy německého národa.“ Zodpovědným redaktorem byl Dr. Karl Neisser. Rudolf Steiner redigoval týdeník od začátku ledna 1888 do 18. července 1888. V posledním Steinerově pracovním dnu týdeník přeorganizoval vydání z důvodu pobouřenosti a pozastavil tisk s tehdejším vydavatelem Dr. Josephem Eugenem Russelem. Steinerovy články jsou opět otištěny ve svazcích GA 31 a GA 30.
106	Viktor Adler, Praha 1852–1918 Vídeň. 
	Engelbert Pernerstorfer, Vídeň 1850–1918 Vídeň. 1881–1904 redaktorem časopisu „Německá slova“, ve kterém vyšly dva příspěvky Rudolfa Steinera, srov. odkaz ke s. 101.
109	„Abychom se v těchto jednotlivých způsobech...“: Goethe, „Průpravy k fyziologii rostlin“, v knize: Goethe, „Přírodovědecké spisy“, vydány a komentovány Rudolfem Steinerem v Kürschnerově „Německé národní literatuře“, sv. 4/2 (1897), dotisk Dornach 1975, GA 1e, s. 562.
111	…Eduarda von Hartmanna, se kterým si léta dopisoval o filosofických věcech…: Viz odkaz ke s. 80.
112	Marie Langová, 1858–1934.
	H. P. Blavatská: Viz odkaz ke s. 99.
	Franz Hartmann, Donauwörth 1838–1912 Kempten.
113	Rosa Mayrederová, Vídeň 1858–1938 Vídeň. Viz také korespondenci s Rosou Mayrederovou v GA 38 a 39. Publikování veškeré korespondence Rudolfa Steinera s Rosou Mayrederovou a Morizem Zitterem je plánováno pro řadu „Studie o Rudolfu Steinerovi“.
114	Hugo Wolf, Windischgrätz 1860–1903 Vídeň. Libreto k jeho opeře „Corregidor“ napsala Rosa Mayrederová (1896).
115	Karl Mayreder, Vídeň 1856–1935 Vídeň. Architekt, profesor na Vysoké škole technické.
115	Friedrich Eckstein, Perchtoldsdorf u Vídně 1861–1939 Vídeň. Viz GA 38 a GA 39 a Ecksteinovy vzpomínky pod názvem „Staré nepopsatelné dny“ (1936), nové vydání Vídeň 1992.
118	…v druhém svazku mého vydání Goethových přírodovědeckých spisů: Viz odkaz ke s. 75.
128	Goethova „záhadná pohádka“: Viz odkaz ke s. 274 a 281.
130	„Chymická svatba Christiana Rosenkreutze“: Zaznamenal Johann Valentin Andreae 1616. Do nové spisovné němčiny přeložil Walter Weber a s článkem (1917–1918) Rudolfa Steinera: „Chymická svatba Christiana Rosenkreutze“, vydalo nakladatelství Zbinden, Basilej 1978.
	…později začal tvořit svá mysterijní dramata: „Brána zasvěcení (iniciace). Mystérium rosekruciánství“, Berlín 1910. „Zkouška duše. Scénický obraz života jako dohra k ‚Bráně zasvěcení‘“, Berlín 1911. „Strážce prahu. Procesy duše ve scénických obrazech“, Berlín 1912. „Probuzení duší. Duševní a duchovní procesy ve scénických obrazech“, Berlín 1913. Spolu vyšly jako „Čtyři mysterijní dramata“, GA 14.
132	Výše zmíněný přítel: Moriz Zitter, do konce svého života také přítel Rosy Mayrederové (květen 1921). V Hermannstadtu vydal „Německou čítárnu pro všechny stavy“ se „Svobodným pohledem do přítomnosti“ od Rudolfa Steinera (1884; vyšlo v GA 30). Zitter se v letech 1898 a 1899 podepisoval vedle Rudolfa Steinera a O. E. Hartlebena jako vydavatel „Literárního magazínu“, Berlín. Viz také GA 38 a GA 39. Je plánováno vydání veškeré korespondence Rudolfa Steinera s Rosou Mayrederovou a Morizem Zitterem pro řadu „Studie o Rudolfu Steinerovi“.
	Fritz Breitenstein, Mühlbach, Sedmihradsko 1858–1915 Großwardein, Maďarsko, a Amalie Breitensteinová, Hermannstadt 1860–1942 Vídeň. Srov. GA 38. Amalie Breitensteinová byla ve druhém manželství vdaná za Julia Breitensteina (Mühlbach, Sedmihradsko 1870–1950 tamtéž), bratra svého prvního manžela.
133	Přednáška v Hermannstadtu: 29. prosince 1889. Viz „Příspěvky“, č. 61/62.
134	„Rembrandt jako vychovatel“: Vyšlo 1890 anonymně „O jednom Němci“. Autor: Julius Langbehn. 60. vydání 1925.
135	V rodině tohoto chlapce: Viz odkaz ke s. 77.
136	Antisemitismus: Viz k tomu také Příspěvky Rudolfa Steinera v časopise „Sdělení ze spolku k obraně antisemitismu“, září–prosinec 1901, znovu otištěno v GA 31, s. 382–420; rovněž článek o „Židovském státě“ Theodora Herzla v „Literárním magazínu“, 25. září 1897 s názvem „Touha Židů po Palestině“, znovu otištěno v GA 31, s. 196–201.
	Článek o „Homunculovi“: V „Německém týdeníku“, 1888, č. 16–17, znovu otištěno v GA 32, s. 145–155.
137	Ignaz Brüll, Proßnitz 1846–1907 Vídeň.
138	Josef Breuer, Vídeň 1842–1925 Vídeň.
140	„Dorozumění lidského vědomí se sebou samým“: Základní otázka teorie poznání se zvláštním zřetelem k Fichtovu „Vědosloví“. Prolegomena k dorozumění filosofujícího vědomí se sebou samým [1891]. V rozšířené formě vyšlo jako: „Pravda a věda. Předehra k ‚Filosofii svobody‘“, Výmar 1892. GA 3.
	Doktorát: Viz k tomu podrobnou dokumentaci „Disertace Rudolfa Steinera“, studie o Rudolfu Steinerovi, sv. V, Dornach 1991.
	Heinrich Ludwig Wilhelm von Stein, Rostock 1833–1896 Rostock. Jeho dílo „Sedm knih k dějinám platonismu. Prozkoumání bádání Platonova systému a jeho vztah k pozdější teologii a filosofii“, 3 svazky, Göttingen 1862, 1864 a 1875.
141	Otto Willmann: „Dějiny idealismu“: Viz odkaz ke s. 283.
142	„Co získávají naše názory z Goethových přírodovědeckých prací publikacemi Goethova archivu“: 1891; znovu otištěno v GA 30, s. 265–288.
143	Bernhard Ludwig Suphan, Nordhausen 1845–1911 Výmar. Viz také GA 38 a GA 39.
	Walther von Goethe, Výmar 1818–1885 Lipsko.
	Velkovévodkyně Sophie Luise von Sachsen – Weimar, princezna holandská, Den Haag 1824–1897 Výmar.
	Gustav von Loeper, Wedderwill, Pomořany 1822–1891 Berlín.
145	Herman Grimm, Kassel 1828–1901 Berlín. Rudolfem Steinerem často citován. Statě o H. Grimmovi v GA 30 a v GA 36.
145	Wilhelm Scherer, Schönborn, Dolní Rakousy 1841–1886 Berlín.
146	Erich Schmidt, Jena 1853–1913 Berlín.
147	…nepříjemně dotklo, jak Suphan jednal: Srov. k tomu zčásti trpké poznámky o Suphanovi v dopisech Rudolfa Steinera, v GA 39.
148	Julius Wahle, Vídeň 1861–1940 Drážďany, 1924–1928 vedoucí Goethova a Schillerova archivu ve Výmaru.
149	…jeho knihu o Goethovi: Herman Grimm, „Přednášky o Goethovi“, 8. vyd. Berlín 1903. 16. přednáška.
150	Velkovévoda Karl Alexander, Výmar 1818–1901 Výmar.
151	Dědičný velkovévoda Karl August, 1844–1894 mys sv. Martin.
	Dědičná velkovévodkyně Pauline, Stuttgart 1852–1904 na cestě z Říma do Benátek. Rudolf Steiner o ní vypráví v dopise z 21. března 1891 Paulině Spechtové.
	Reinhold Köhler, Výmar 1830–1892 Výmar. 
153	„Fantazie jako tvořitelka kultury“: Přednáška z 25. listopadu 1891. Recenze ve Výmarských novinách z 28. listopadu 1891. Znovu otištěno v „Příspěvcích“, č. 99/100.
154	Druhou přednášku: „Jednotný přírodní názor a hranice poznání“, Vídeň 20. února 1893, znovu otištěno v GA 30, s. 47–68.
	Ernst Haeckel: „O monismu jako svazku mezi náboženstvím a vědou. Vyznání víry jednoho přírodovědce“, přednášeno 9. října 1892 v Altenburgu při 75. výročí jubilea Přírodovědecké společnosti Osterlandu, Bonn 1892.
155	Hermann von Helmholtz: „Goethovy předtuchy nadcházejících přírodovědeckých idejí“, přednáška z 11. 6. 1892 na generálním shromáždění Goethovy společnosti, Výmar, Německé rozhledy sv. 72.
	Když jsem se zabýval Haeckelem: V „Obecné morfologii organismů“ (Berlín 1866) je Goethe rozebírán na čtyřech stranách. Znamená to mimo jiné doslovně: „Ale to nejdůležitější, co musíme vyzvednout z Goetha jako přírodovědce a co podle našeho mínění nikdo patřičně neocenil, je, že ho můžeme oslavovat jako zakladatele descendenční teorie.“ Čtvrtá přednáška „Přirozené dějiny stvoření“ (Berlín 1868) má název „Teorie vývoje podle Goetha a Okena“.
156	Tak jsem se s Haeckelem seznámil osobně: Setkání s Haeckelem (Postupim 1834–1919 Jena) se konalo 17. února 1894. Dopisy pro Haeckela a od něj v GA 39.
157	Heinrich von Treitschke, Drážďany 1834–1896 Berlín.
158	Ludwig Laistner, Eßlingen 1845–1896 Stuttgart.
160	Hans Olden, Frankfurt nad Mohanem 1859–1932 Wiesbaden.
161	Gabriele Reuterová, Alexandrie 1859–1941 Výmar. Viz také Gabriele Reuterová: „Od dítěte k člověku, dějiny mého mládí“, Berlín 1921, s. 450 a dále.
163	Otto Erich Hartleben, Clausthal 1864–1905 Saló u Gardského jezera.
166	Otto Harnack, Erlangen 1857–1914. V den výročí úmrtí Goetha se pokusil o sebevraždu v řece Neckar.
169	„Společnost pro etickou kulturu“: Německá odbočka byla založena na podnět W. Foerstera a Georga von Gizyckého v roce 1892 v Berlíně.
171	…jsem napsal ostrý článek proti tomu: „Společnost pro etickou kulturu“ v „Budoucnost“, 29. října 1892. Podobný článek vyšel už dva týdny předtím, 10. října 1892 v „Literárním merkuru“. Oba články jsou znovu otištěny v GA 31, s. 164–176.
172	Hned po té, co „Filosofie svobody“ vyšla, jsem ji poslal Eduardu von Hartmannovi: Ve svém článku „Duchovní věda jako anthroposofie a současná teorie poznání: osobně‑neosobní“ (v: Říše, červenec 1917, znovu otištěno v GA 35, s. 307 a dále.) Rudolf Steiner píše, že svou „Filosofii svobody“ předal Eduardu von Hartmannovi osobně.
	... brzy knihu vrátil s obšírnými poznámkami na okraji: Faksimile jedné strany těchto okrajových poznámek je zobrazena v „Dokumentech k ‚Filosofii svobody‘“, GA 4a, s. 350 a dále. Okrajové poznámky Hartmanna a komentáře jsou v tomtéž svazku úplně přepsány (s. 345–420).
177	Friedrich Nietzsche, Röcken u Lützenu 1844–1900 Výmar, od roku 1889 duševně chorý. K vyrovnání se Rudolfa Steinera s Nietzschem a k Nietzschovu archivu viz: články v GA 31, s. 453–614; dokumentaci „Rudolf Steiner a Nietzschův archiv. Dopisy od Rudolfa Steinera, Elisabeth Förster‑Nietzschové, Fritze Koegela, Constantina Georga Naumanna, Gustava Naumanna a Ernsta Horneffera, 1894–1900“, studie Rudolfa Steinera, sv. VI, Dornach 1993; rovněž zaznamenány v D. M. Hoffmannovi, „K dějinám Nietzschova archivu. Elisabeth Förster‑Nietzschová, Fritz Koegel, Rudolf Steiner, Gustav Naumann, Josef Hofmiller. Kronika, studie a dokumenty“, Berlín, New York 1991, tam (s. 721–737) se nachází také seznam Nietzschových knih v knihovně Rudolfa Steinera, rovněž seznam více než 500 zmínek o Nietzschovi v díle Rudolfa Steinera.
	„Nietzsche, bojovník proti své době“: „Friedrich Nietzsche, bojovník proti své době“, Výmar 1895. GA 5.
178	Elisabeth Förster‑Nietzschová, Röcken u Lützenu 1846–1935 Výmar.
	Fritz Koegel, Hasserode 1860–1904 Bad Kösen. Od 1894 do 1897 vydavatelem Nietzschových děl.
	Později jsem se s paní Elisabeth Förster‑Nietzschovou dostal do těžkých konfliktů: Viz odkaz ke s. 185.
	... při mé první z četných návštěv u ní mě zavedla do pokoje Friedricha Nietzscheho: První návštěva v Nietzschově archivu se konala na jaře 1894. V záznamu ze zápisníku (NB 321) se nachází popis setkání s nemocným Nietzschem pod datem 22. leden 1896, tzn. bezprostředně po uspořádání Nietzschovy knihovny, o které se podává zpráva v této kapitole „Mé cesty životem“. Podle toho také Rudolf Steiner na konci této kapitoly píše o „Pohledech Nietzschovy duše roku 1896 přede mnou“. Steiner se o tomto setkání zmínil vícekrát a na svých přednáškách zdůrazňoval, že se s Nietzschem setkal jen jedenkrát. Srov. k tomu „Rudolf Steiner a Nietzschův archiv“, l. c., s. 32–37.
179	Nietzschova duše … neomezena již ve svém duchovním světle: „neomezeně krásná“ podle rukopisu.
	…pravou skutečnost, ke které mě inspiroval Nietzschův obraz: „Friedrich Nietzsche, bojovník proti své době“ vyšel na jaře 1895. Srov. k tomu dvě různá dochovaná datování Rudolfa Steinera o setkání s nemocným Nietzschem v odkazu ke s. 178.
181	Eugen Dühring: Srov. k tomu četné zmínky o Věčném opakování a Eugenu Dühringovi ve statích a přednáškách Rudolfa Steinera 
(v chronologickém pořadí): GA 39, s. 363; GA 5, s.123, 135, 187 a dále; GA 31, s. 509–614; GA 51, s. 43; GA 53, 1.12. 1904, s. 179; GA 108, 10. 6. 1908, s. 290 a dále; GA 57, 20. 3. 1909, s. 374 a dále; GA 18, s. 546; GA 65, 23. 3. 1916, s. 537; GA 170, 21. 8. 1916, s. 190 a dále; GA 190, 6. 4. 1919, s. 131 a dále; GA 332a, 28. 10. 1919, s. 141 a dále; GA 322, 1. 10. 1920, s. 70; GA 204, 22. 4. 1921, s. 120 a dále; GA 78, 31. 8. 1921, s. 63 a dále; GA 78, 1. 9. 1921, s. 68; GA 207, 9. 10. 1921, s. 141; GA 235, 8. 3. 1924, s. 130 a dále.
 	Viz také „Steinerovy interpretace věčného opakování stejných stavů“ v díle „K dějinám Nietzschova archivu“ l. c., s. 463–473.
183	Můj vztah k Nietzschovu archivu: Viz odkaz ke s. 185.
	Apollo a Dionýsos: Viz Nietzsche, „Zrození tragédie z ducha hudby“, Lipsko 1872.
184	„Goethův světový názor“, Výmar 1897, GA 6.
185	Tyto své tehdejší myšlenky…bych zde chtěl zopakovat: Jedná se zde o články Rudolfa Steinera z roku 1900 proti Nietzschovu archivu a jeho vedoucí Elisabeth Förster‑Nietzschové, vyšly v „Literárním magazínu“ a v jiných časopisech, znovu otištěno v GA 31, s. 505–614. Zde citovaná místa pocházejí z článku: Nietzschovo „tak zvané“ opakování stejných stavů. Pokračování mé odpovědi na článek E. Horneffera „Obhajoba Nietzschova tak zvaného ‚Opakování stejných stavů‘“, GA 31, s. 550–553.
187	Aforismus 203 ... aforismus 22 ... „Míra veškeré síly je určitá...“: Toto místo se dnes nachází v rozhodujícím Kritickém souborném vydání Nietzschových děl od Colli/Montinari pod Pozůstalými fragmenty jaro–podzim 1881, 11[203].
187	Aforismus 43 ... aforismus 234 ... „Budoucí dějiny...“: Toto místo se dnes nachází v rozhodujícím Kritickém souborném vydání Nietzschových děl od Colli/Montinari pod Pozůstalými fragmenty jaro–podzim 1881, 11[338].
189	Můj přítel z mládí: Moriz Zitter. Viz s. 186/188 a dopisy, zvláště Rose Mayrederové z 20. srpna 1895, v GA 39, s. 260 a dále.
190	V článku v č. 16 „Literárního magazínu“: „Moderní světový názor a zpátečnický směr“, znovu otištěno v GA 30, citované místo s. 416 a dále.
193	Otto Fröhlich ... obraz Zarathustry: Zmiňovaný obraz Otta Fröhlicha je považován za ztracený. Rudolf Steiner o tom 31. března 1895 publikoval článek v „Německo. Výmarské zemské noviny“, znovu otištěno v „Poznání barev“, GA 291a, s. 281 a dále. Na s. 243 téhož svazku se nachází také pozdější Fröhlichovo zaujetí stanoviska ke svému obrazu. 
195	Paul Wiecke, Elberfeld 1864–1944 Drážďany.
	Richard Strauss, Mnichov 1864–1949 Garmisch.
196	Heinrich Zeller, Voitswinkel, Horní Bavorsko 1856–1934 Výmar.
197	Hans Bronsart von Schellendorf, Berlín 1830–1913 Mnichov.
	Agnes Stavenhagenová, Winsen u Hannoveru, nar. 1862.
	Bernhard Stavenhagen, Greiz 1862–1914 Ženeva.
	Gustav Mahler, Kaliště, Čechy 1860–1911 Vídeň.
199	Eduard von der Hellen, Wellen, Hannover 1863–1927 Stuttgart, filolog, po odchodu z Goethova a Schillerova archivu byl od října 1894 do února 1895 vedle Fritze Koegela spoluvydavatelem v Nietzschově archivu. Srov. k tomu úsudek Rudolfa Steinera v GA 39, s. 230 a 237 a dále.
201	Heinrich Fränkel, nar. Lipsko 1859.
207	Anna Eunikeová, Beelitz u Postupim 1853–1911 Lankwitz u Berlína. Od 31. října 1899 Anna Steinerová. Jí adresované dopisy vyšly v GA 39.
208	August Fresenius, Wiesbaden 1850–1924 tamtéž.
	…v jedné…závažné poznámce: Goethe o koncepci Fausta, Goethova ročenka, sv. 15, 1894.
209	…neboť se vlastně nestalo nic: Srov. k tomu odkaz ke s. 185 a dopisy Rudolfa Steinera Maximilianu Hardenovi v GA 39.
210	Franz Ferdinand Heitmüller, Hamburg 1864–1919 Berlín.
	Joseph Rolletschek, Tisovec, Čechy 1859–1934 Výmar. Pseudonym Joseph Rollet.
211	Max Christlieb, Wiblingen, Württemberg 1862–1914 Berlín. Po návratu z Japonska přeložil do němčiny mnoho spisů Ralpha Walda Trineho.
213	…že toto knihkupectví vydávalo list: „Literární merkur“, Výmar. Kritický a bibliografický týdeník. Nakladatelství Hermanna Weißbacha. Redakce: Curt Weißbach. Obsahuje 45 příspěvků Rudolfa Steinera z let 1891 až 1893. Srov. svazky statí souborného vydání, GA 29–32.
	Dagobert Neuffer, Groß‑Bescherek, Maďarsko 1851–1939.
214	bysta Hegela: Tato bysta Hegela se dochovala do dneška v pozůstalosti Rudolfa Steinera. Je zobrazená v „Příspěvcích“, č. 30, s. 15. Bysta stála později společně s bystami Fichteho a Schellinga v berlínském „Zweigraumu“. Na kongresu Theosofické společnosti o letnicích 1907 v Mnichově nechal Rudolf Steiner tyto tři bysty vystavit v kongresovém sále před řečnickým pultem, viz „Obrazy okultních pečetí a sloupů“, GA 284, s. 43.
216	Rudolf Schmidt, Kopenhagen 1836–1899 Frederiksborg (Kopenhagen). Viz také GA 38 a GA 39.
217	Conrad Ansorge, Buchwald, Slezsko 1862–1930 Berlín.
225	Úvod k „Průpovědím v próze“ od Goetha, které jsem vydal: Goethe, „Přírodovědecké spisy“, vydány a komentovány Rudolfem Steinerem v Kürschnerově „Německé národní literatuře“, sv. 4/2 (1897), dotisk Dornach 1975, GA 1e, s. 339–348.
226	„Světové a životní názory v devatenáctém století“: Svazek I Berlín 1900, svazek II Berlín 1901. Vyšlo jako sv. XIV a XIX v: „Na konci století. Zpětný pohled na sto let duchovního vývoje“. Souborné dílo, vydáno Siegfriedem Cronbachem.
235	„Záhady filosofie“, GA 18.
236	Jednou v devadesátých letech jsem mluvil ve Frankfurtu nad Mohanem o Goethově přírodním názoru: Goethův přírodní názor podle nejnovější publikace Goethova archivu, přednáška z 27. srpna 1893, otištěno ve: „Zprávách svobodné německé kapituly ve Frankfurtu nad Mohanem“, r. 1894, v GA 30, s. 69–85.
	…s významným fyzikem: Salomon Kalischer, Thorn 1845–1924 Berlín. Napsal: Goethův vztah k přírodním vědám a jeho význam v něm, Berlín 1878; vydal v Hempelově edici z Goethových děl přírodovědecké spisy, později v edici Sophie Nauku o barvách (svazky 1–5, 2. odd., 1890–1906). O setkání Rudolfa Steinera s Kalischerem v Goethově a Schillerově archivu srov. „Příspěvky“ č. 46, s. 13, dále „Poznatky o barvách v životním díle Rudolfa Steinera“, náčrt děl a biografie Hely 
Wiesbergerové, v knize Rudolfa Steinera, „Poznatky o barvách“, GA 291a.
237	Vydavatelství časopisu „Literární magazín“: „Literární magazín“, Berlín, založen 1832 Josephem Lehmannem, před převzetím Rudolfem Steinerem jej vydával Otto Neumann‑Hofer, odpovědný redaktor: Paul Schettler. Nakladatelství Augusta Deubnera v Berlíně. K 10. červnu 1897 přebírají vydávání Rudolf Steiner a Otto Erich Hartleben. 1898 a 1899 se připojí Moriz Zitter. Odpovědný redaktor: Dr. Rudolf Steiner, Berlín. Nakladatelství Emila Felbera ve Výmaru, později Siegfrieda Cronbacha v Berlíně. Od 17. března do 29. září 1900 je Rudolf Steiner výhradním vydavatelem. K poslednímu datu přechází „Magazín“ na Johannese Gaulkeho a Franze Philipse.
242	Otto Julius Bierbaum, Grünberg, Dolní Slezsko 1865–1910 Drážďany. 1890 byl spolupracovníkem časopisu „Společnost“.
	Frank Wedekind, Hannover 1864–1918 Mnichov.
	Paul Scheerbarth, Gdaňsk 1863–1915 Berlín. Jeho dílo „Tarub, slavná kuchařka z Bagdádu“ vyšlo 1897. Srov. také „Miluji tě! Železniční román s 66 intermezzy“, Berlín 1897. O tomto díle a básních v něm obsažených a osobním věnování Scheerbartha píše Rudolf Steiner ve svém dopise Anně Eunikeové 5. března 1897, GA 39, s. 333 a dále.
244	Walter Harlan, Drážďany 1867–1931 Berlín.
247	A k tomu mi ještě připadla úloha, abych představení zahájil vždy krátkým proslovem (conférence): 23. ledna 1898 v Berlíně. Otištěno v  „Literárním magazínu“, 1898, znovu otištěno v GA 29, s. 248–253.
249	„Vídeňský básník“: V GA 32, s. 185–190.
250	Článek o Rudolfu Heidenhainovi: V GA 30, s. 549–551.
251	V přednášce pro „Svobodnou literární společnost“: Hlavní proudy německé literatury od revoluční doby (1848) až do přítomnosti, 5. přednáška: Význam Ibsena a Nietzscheho pro moderní duchovní život. V GA 33, s. 123–126.
253	„Křesťanství jako mystická skutečnost“, Berlín 1902, GA 8.
257	Max Stirner, vlastně Kaspar Schmidt, Bayreuth 1806–1856 Berlín. Hlavní dílo: „Jediný a jeho vlastnictví“, Lipsko 1845. Rudolf Steiner o Stirnerovi píše na více místech, mezi jinými v: „Záhadách filosofie“ (1914), GA 18; „Individualismus ve filosofii“, GA 30, s. 143–148; „Friedrich Nietzsche, bojovník proti své době“, GA 5, s. 95–100; v dopise Rose Mayrederové z 20. srpna 1895, GA 39, s. 253–256.
258	John Henry Mackay, Greenock, Skotsko 1864–1933 Berlín. Viz také GA 39.
259	Individualistický anarchismus: Ve veřejné korespondenci s Johnem Henrym Mackayem Rudolf Steiner zaujal k anarchismu následující stanovisko: „Sám jsem se dosud stále vyhýbal použít pro můj světový názor slova ‚individualistický‘ nebo ‚teoretický anarchismus‘ pro můj světový názor. Neboť mám velmi malé mínění o takových výrazech. Když člověk ve svých spisech vyjadřuje jasně a pozitivně své názory: k čemu je pak ještě nutné vyjádřit tyto názory běžným slovem? S takovým slovem přece každý člověk spojuje zcela určité tradiční představy, které jen nepřesně podávají to, co říká jednotlivá osoba. Vyslovuji své myšlenky; vyjadřuji své cíle. Já sám nemám potřebu pojmenovat své smýšlení nějakým užívaným slovem. Kdybych ale měl říci v tom smyslu, ve kterém mohou být rozhodnuty takové věci, zda se na mně dá použít slovo ‚individualistický anarchista‘, tak bych musel odpovědět bezpodmínečně ‚ano‘.“ („Literární magazín“, 30. září 1898, znovu otištěno v GA 31, s. 284.)
	„Mystika na úsvitu novodobého duchovního života a její vztah k moderním světovým názorům“, Berlín 1901, GA 7. Od 2. vyd. (1924) se změněným názvem: k modernímu světovému názoru.
260	…občanské manželství: Sňatek se konal 31. října 1899 na radnici Berlín Friedenau, svědkové: John Henry Mackay a Otto Bock.
262	... se na mě obrátilo předsednictvo berlínské Školy pro vzdělávání dělníků: Srov. k tomu: Johanna Mückeová/Alwin Alfred Rudolph, 
„Vzpomínky na Rudolfa Steinera a jeho působení ve škole pro vzdělávání dělníků v Berlíně 1899–1904“, Basilej 1979; rovněž podrobnou dokumentaci Waltera Kuglera v „Příspěvcích“, č. 111: Rudolf Steiner jako učitel ve Škole pro vzdělávání dělníků v Berlíně a Spandau 1899–1904.
	Wilhelm Liebknecht, Gießen 1826–1900 Charlottenburg.
264	Gutenbergovo jubileum: „Gutenbergův čin jako mezník kulturního vývoje“, v GA 31, s. 341–354.
265	Činnost Rudolfa Steinera ve Škole pro vzdělávání dělníků trvala od 13. ledna 1899 do 23. prosince 1904.
266	O „umění přednesu“ zde říkám: O „umění přednesu“, v GA 29, s. 97–106.
	Marie von Sivers, Wlotzlawek, Polsko 14. března 1867 – 27. prosince 1948 Beatenberg, Švýcarsko. Od 24. prosince 1914 Marie Steinerová. Srov. Rudolf Steiner/Marie Steinerová‑von Sivers, „Korespondence a dokumenty 1901–1925“, GA 262, a „Marie Steinerová‑von Sivers – Život pro anthroposofii. Biografická dokumentace v dopisech a dokladech“ popsala Hella Wiesbergerová, Dornach 1989.
267	Ludwig Jacobowski, Strelno 1868–1900 Berlín. Podrobný „Nástin života a charakteru básníka“ napsal Rudolf Steiner jako úvod ke svazku básní „Dozvuk“ z pozůstalosti, který vydal, a který také obsahuje ocenění literárního díla Jacobowského. Tento a jiné články o Jacobowském v díle: „Biografie a biografické náčrty 1894–1905“, GA 33, s. 179–213; „Sebrané statě o literatuře 1884–1902“, GA 32. Viz také dopisy Marii Stonaové v GA 39.
	„Společnost“: Ludwig Jacobowski ji vydával společně s M. G. Conradem, Drážďany a Lipsko. V ní vyšlo více článků Rudolfa Steinera v souvislosti s Haeckelem, zvláště první tisk pojednání „Haeckel a jeho odpůrci“, 1899.
	„Přicházející“: Po smrti Ludwiga Jacobowského (2. pros. 1900) Rudolf Steiner dále vedl literární sdružení „Přicházející“. Srov. k tomu také vzpomínky Stefana Zweiga na toto sdružení ve své autobiografii „Svět zastaralých názorů“ (kap. 4), a výstavní katalog berlínské galerie „Berlín kolem 1900“, Berlín 1984. Viz také Walter Kugler, „Rudolf Steiner v kruhu Přicházejících“, v měsíčníku „Tři“, sešit 9/1985, s. 607 a dále.
268	Krásný pomník…knihou, obsahující příspěvky jeho přátel: „Ludwig Jacobowski ve světle života“, vyd. Marie Stonaová, Breslau 1901, s článkem „Loki“ od Rudolfa Steinera, znovu otištěno v GA 32, s. 415–420.
	Marie Stonaová (vlastně Marie Scholzová, roz. Stonawská), zámek Střebovice u Opavy 1861–1944 tamtéž. Viz také GA 39.
	Martha Asmusová ... Paul Asmus: Viz k tomu „Příspěvky“, č. 79/80, s. 16–20.
	Kruh „Friedrichshagenovců“: Kruh básníků, který byl významný kolem přelomu století na berlínské scéně literátů a umělců. Viz „Kruh básníků ‚Friedrichshagenovců‘“ v „Příručce literárně‑kulturních spolků 1825–1933“, Stuttgart, Výmar 1998, s. 112 a dále.
269	Bruno Wille, Magdeburg 1860–1928 Lindau. V roce 1900 založil Spolek Giordana Bruna.
	Wilhelm Bölsche, Kolín 1861–1939 Oberschreiberhau, Krkonoše.
	„Filosofie osvobození pomocí pouhého prostředku“, Příspěvky k pedagogice lidského pokolení, Berlín: S. Fischer 1894. Srov. také kritickou recenzi „Filosofie svobody“ Rudolfa Steinera od Bruna Willeho z 15. srpna 1894 v „Nové revue“ (Vídeň), znovu otištěno v: „Dokumentech k ‚Filosofii svobody‘“, GA 4a, s. 453–462.
	Svobodná vysoká škola: Rudolf Steiner zahájil přednáškovou činnost na „Svobodné vysoké škole“ 15. října 1902 cyklem „Německé dějiny od stěhování národů do 12. století“ a ukončil tuto činnost 19. prosince 1905 řadou přednášek „Od germánství k městskému občanství. (Základy středověku)“. Pokud jsou k dispozici vlastní referáty nebo přednášky, vyšly přednášky konané na „Svobodné vysoké škole“ v knize: „O filosofii, dějinách a literatuře“, GA 51.
	„Spolek Giordana Bruna“: Rudolf Steiner měl svou první přednášku ve Spolku Giordana Bruna 30. listopadu 1900, poslední 3. května 1905. Viz k tomu „Příspěvky“, č. 79/80: Rudolf Steiner a Spolek Giordana Bruna. Materiály k jeho Mé cestě životem, Berlín 1900–1905. Dokumentováno a komentováno Walterem Kuglerem.
271	Wolfgang Kirchbach, Londýn 1857–1906 Bad Nauheim. Viz také GA 39.
	…svou základní anthroposofickou přednášku: Monismus a theosofie. Přednáška z 8. října 1902 v občanském sále Berlínské radnice před Spolkem Giordana Bruna, s diskusním večerem 15. října. Podnětná zpráva ve „Volnomyšlenkáři“ z 1. listopadu 1902 je znovu otištěna v knize: „O filosofii, dějinách a literatuře“, GA 51.
272	Friedrich Eckstein: Viz odkaz ke s. 115. Jeho spis: „Komenský a čeští bratři“, vybral a uvedl Friedrich Eckstein, Lipsko 1922.
274	Ke dni 28. srpna 1899, tedy ke dni 150. výročí Goethova narození… „Goethovo tajné zjevení“: Znovu otištěno v GA 30, s. 86–99. Nové přepracování článku se nachází v díle: „Goethův duchovní způsob zjevení prostřednictvím jeho Fausta a pohádky ‚O hadu a Lilii‘“, Berlín 1918, GA 22. Srov. dále s. 128 a dále tohoto svazku a: „Goethovo tajné zjevení v jeho ‚Pohádce o zeleném hadu a krásné Lilii‘“, Dornach 1982.
	Hraběnka Sophie von Brockdorff, roz. von Ahlefeldt, Damgaard, Jutsko 1848–1906 Algund u Meranu.
 	Hrabě Cay Lorenz von Brockdorff, Neumünster 1844–1921 Meran.
278	…pojednání o Nietzschovi: Zde rozdílně jmenovaný 22. září 1900 nemohl být dosud ještě doložen doklady.
	…v této přednášce: Zde rozdílně jmenovaný 29. září 1900 nemohl být dosud ještě doložen doklady.
	Theosofická společnost: Theosofical Society byla založena 17. listopadu 1875 H. P. Blavatskou společně s Colonelem Henrym Steelem Olcottem (1832–1907) v New Yorku. Své centrum brzy na to přeložila do Indie. Srov. odkaz ke s. 99 a: „Dějiny a podmínky anthroposofického hnutí ve vztahu k Anthroposofické společnosti. Podnět a sebevědomí“, osm přednášek v Dornachu, červen 1923, GA 258.
	…o theosofech ... poznámku: Theosofové. V „Literárním magazínu“ ze 4. září 1897, znovu otištěno v GA 32, s. 194–196.
	Ve svých přednáškách: 27 přednášek v Theosofické knihovně, Berlín, od 6. října 1900 do 27. dubna 1901. 
	„Mystika na úsvitu novodobého duchovního života“: Viz odkaz ke s. 259. 
279	Annie Besantová, Londýn 1847–1933 Adyar, Indie. Po smrti prezidenta a zakladatele společnosti H. S. Olcotta byla v květnu 1907 zvolena za prezidentku Theosofické společnosti. Viz zvláště s. 304 a dále a odkaz ke s. 278 (Theosofická společnost), dále různé výklady o Annie Besantové v: „Lucifer – Gnosis, Sebrané statě 1903–1908“, GA 34.
	Zakládající schůze: 19. a 20. října 1902.
	Přednášky před ne‑theosofickým publikem: 20. října 1902 v kruhu „Přicházejících“, přednáška III z cyklu 27 přednášek se souborným názvem „Od Zarathustry k Nietzschemu. Dějiny vývoje lidstva podle světových názorů od nejstarších orientálních dob do přítomnosti“. Rudolfem Steinerem zmíněný výslovně připojený dodatek v textu „Anthroposofie“ není v dochovaných programech doložen. Poslední přednáškou tohoto cyklu Rudolf Steiner ukončil svou přednáškovou činnost v kruhu „Přicházejících“ 6. dubna 1903, kterou zahájil 13. září 1900 pamětní řečí: „Osobnost Friedricha Nietzscheho“.
	„Od Buddhy ke Kristu“: 24 přednášek od 3. října 1901 do 27. března 1902. Z těchto přednášek se nedochovaly žádné záznamy nebo poznámky.
281	Přednáška o Goethově „Faustu“: V: „Goethův duchovní způsob zjevení prostřednictvím jeho Fausta a pohádky ‚O hadu a Lilii‘“, GA 22.
	Filosoficko‑anthroposofické nakladatelství: Viz odkaz ke s. 306.
	…řada přednášek...„Křesťanství jako mystická skutečnost“: 24 přednášek v Theosofické knihovně, Berlín, od 19. října 1901 do 26. dubna 1902. Viz s. 253, dále dopis Wolfgangu Kirchbachovi ze 2. října 1902, GA 39, s. 420–423.
282	Bertram Keightley, 1860–1949.
	Georg R. S. Mead, 1863–1933.
283	„Novoroční úvahy kacířovy“: Znovu otištěno v GA 30, s. 379–383.
	Otto Willmann, „Dějiny idealismu“, 3 svazky, Braunschweig 1894–1897.
284	„Světové a životní názory v devatenáctém století“: Viz odkaz ke s. 226.
287	Věnoval jsem mu tedy svou knihu: „Prof. Dr. Ernstu Haeckelovi autor věnuje tuto knihu se srdečnou úctou.“
	„Haeckel a jeho odpůrci“: Vyšel jako spis 1900, Minden i. W. Znovu otištěno v GA 30, s. 152–200. Viz také odkaz ke s. 267, „Společnost“.
290	Jiné souborné dílo: „XIX. století slovem a obrazem“. Politické a kulturní dějiny od Hanse Kraemera ve spojení s různými autory. V tom Rudolf Steiner: Literatura – Duchovní život. Berlín 1900. Znovu otištěno v: „Biografie a biografické náčrty 1894–1905“, pod názvem: „Literatura a duchovní život v 19. století“, GA 33.
291	„Egoismus ve filosofii“: Lipsko 1899. Znovu otištěno pod názvem: „Individualismus ve filosofii“ v GA 30, s. 99–152.
292	…má „Theosofie“: „Theosofie. Úvod do nadsmyslového poznání světa a určení člověka“, Berlín 1904, GA 9.
295	…o jednom indickém chlapci: Jiddu Krishnamurti, Madras, Indie 1895–1986 Ojai, Kalifornie. Krishnamurti se jako dospělý distancoval od role jemu určené a v památné řeči 2. srpna 1929 zrušil společnost „Hvězda východu“. Tato řeč je otištěna v: „Země a kosmos, časopis pro anthroposofickou nauku o přírodě a člověku“, (Schönau/Schwarzwald), 2/1987, s. 59–62.
298	Wilhelm Hübbe‑Schleiden, Hamburk 1846–1916 Göttingen. Viz Norbert Klatt, „Theosofie a anthroposofie. Nové aspekty k jejich dějinám z pozůstalosti Wilhelma Hübbe‑Schleidena“, Göttingen 1993.
300	Měsíčník „Luzifer“: č. 1–7, červen–prosinec 1903, poté „Lucifer – Gnosis“ č. 8–35, leden 1904 – květen 1908. Knižně vyšlo jako: „Lucifer – Gnosis. Základní statě k anthroposofii a zprávy z časopisů ‚Luzifer‘ a ‚Lucifer – Gnosis‘ 1903–1908“, GA 34.
302	„O poznávání vyšších světů“: Vycházelo jako články, Berlín 1904/1905. První knižní vydání Dornach 1909. GA 10.
	„Z kroniky Akaša“: Vycházelo jako články, Berlín 1904 až 1908. První knižní vydání Dornach 1939, GA 11. 
304	Colonel Olcott: Viz odkaz ke s. 278.
306	Filosoficko‑anthroposofické nakladatelství: původně: Filosoficko‑theosofické nakladatelství. Od roku 1915 Filosoficko‑anthroposofické nakladatelství. Zmiňovaný spis je: „Schiller a náš věk“. Poznámky podle přednášek, které se konaly od ledna do března 1905 na berlínské „Svobodné vysoké škole“. Vyšly v: „O filosofii, dějinách a literatuře“, GA 51. Tam otištěný spis vyšel roku 1905 ve výboru Theosofické společnosti, pobočce Besantové, Berlín, vydala Marie von Sivers a Johanna Mücková a bylo to rozhodující pro založení nakladatelství v roce 1908. Srov. k tomu VI. kapitolu, „Nakladatelka a vydavatelka Rudolfa Steinera“ v: „Marie Steinerová‑von Sivers – Život pro anthroposofii“, biografická dokumentace od Helly Wiesbergerové, „Studie o Rudolfu Steinerovi“ sv. I, 2. vyd., Dornach 1989, s. 353 a dále.
	…nutnost získat moji „Filosofii svobody“: Srov. k tomu: „Marie Steinerová‑von Sivers – Život pro anthroposofii“, biografická dokumentace od Helly Wiesbergerové, „Studie o Rudolfu Steinerovi“ sv. I, 2. vyd., Dornach 1989, s. 358 a dále, a: „Dokumenty k ‚Filosofii svobody‘“, GA 4a, s. 430.
314	…přednáška v menším kruhu v Jeně: Přednáška na téma Nietzsche se konala 1. března 1905 na pozvání Filosofické společnosti v Jeně.
	Max Scheler, Mnichov 1874–1928 Frankfurt.
318	…tomu bylo co nejsrozumitelněji řečeno: Viz oba dopisy z 25. a 30. listopadu 1905 Marii von Sivers, které jsou napsány jeden, příp. šest dní po události, v: Rudolf Steiner/Marie Steinerová‑von Sivers, „Korespondence a dokumenty“, GA 262.
324	Pařížský přednáškový cyklus: „Kosmogonie“, 18 přednášek od 25. května do 14. června 1906. Bylo vydáno po shrnutí Edouardem Schuré a doplněno poznámkami posluchačů, GA 94.
	Edouard Schuré, Štrasburk 1841–1929 Paříž.
	Dimitrij Sergejevič Merežkovskij, St. Petersburg 1865–1941 Paříž.
	Minský: Přezdívka pro Nikolaje Maximoviče Wilenkina, nar. Glubokoje (Wilna) 1855.
325	…tělo fyzické, tělo éterné – jako zprostředkovatel životních jevů –, tělo astrální – jako zprostředkovatel cítění a vůle – a „nositel já“: doplněno podle rukopisu.
327	Pauline von Kalckreuth, Düsseldorf 1856–1929 Mnichov.
	Sophie Stindeová, 1853–1915 Mnichov.
	Ludwig Deinhard, Deidesheim, Porýní – Falcko 1847–1917 Mnichov.
	Helene von Schewitsch, roz. von Dönniges, Mnichov 1845–1911 Mnichov.
329	Theosofický kongres v Mnichově: Viz „Obrazy okultních pečetí a sloupů – Mnichovský kongres o letnicích 1907 a jeho vlivy“, GA 284.
330	Schurého rekonstrukce eleusinského dramatu: Svaté drama eleusinské s prologem „Únos Proserpiny“, rekonstruoval Edouard Schuré, přeložila Marie Steinerová‑von Sivers, volné rytmy Rudolf Steiner, Dornach 1939.

SEZNAM PRVNÍCH PUBLIKOVÁNÍ

Autobiografické zápisy poprvé vyšly v časopisu „Goetheanum“, Dornach 1923–1925.
      Přehled o sériích, které vyšly v časopisu „Goetheanum“ a jejich pozdější zařazení pro knižní vydání 1925 Marií Steinerovou.

	Pořadí
GA	dle časopisu	Datum
oddíl	„Goetheanum“	publikování
		
		1923
I 	I	9. prosince
	II	16. prosince
	III	23. prosince
	IV	30. prosince

		1924
	V 	6. ledna
II	VI	13. ledna
	VII	20. ledna
	VIII	27. ledna
III	IX	3. února
	X	10. února 
	XI	17. února
IV	XII	24. února
	XIII	2. března 
V	XIV	9. března 
	XV	16. března
VI	XVI	23. března
	XVII	30. března
VII	XVIII	6. dubna
	XIX	13. dubna
	XX	20. dubna
VIII	XXI	27. dubna
	XXII	4. května
IX	XXIII	11. května
	XXIV	18. května
X	XXV	25. května
	Pořadí
GA	dle časopisu	Datum
oddíl	„Goetheanum“	publikování

XI	XXVI	1. června
XII	XXVII	8. června
	XXVIII	15. června
XIII	XXVIII	15. června
	XXIX	22. června
	XXX	29. června
	XXXI	6. července
XIV	XXXI	6. července
	XXXII	13. července
	XXXIII	20. července
XV	XXXIV	27. července
	XXXV	3. srpna
	XXXVI	10. srpna
XVI	XXXVI	10. srpna
	XXXVII	17. srpna
XVII	XXXVIII	24. srpna
	XXXIX	31. srpna
XVIII	XXXIX	31. srpna
	XXXX	7. září
	XXXXI	14. září
	XXXXII	21. září
XIX	XXXXIII	28. září
	XXXXIV	5. října
	XXXXV	12. října
XX	XXXXVI	19. října
	XXXXVII	26. října
	XXXXVII	2. listopadu
XXI	XXXXIX	9. listopadu
	L	16. listopadu
	Pořadí
GA	dle časopisu	Datum
oddíl	„Goetheanum“	publikování

XXII	LI	23. listopadu
	LII	30. listopadu
XXIII	LIII	7. prosince
XXIV	LIII	7. prosince
	LIV	14. prosince
	LV	21. prosince
XXV	LVI	28. prosince

		1925 
	LVII	4. ledna
XXVI	LVII	4. ledna
XXVII	LVIII	11. ledna
XXVIII	LIX	18. ledna
XXIX	LIX	18.ledna
	LX	25. ledna
XXX	LXI	1. února
	LXII	8. února
XXXI	LXIII	15. února
XXXII	LXIV	22. února
	LXV	1. března
XXXIII	LXVI	8. března
XXXIV	LXVI	8. března
XXXV	LXVII	15. března
XXXVI	LXVIII	22. března
XXXVII	LXIX	29. března
XXXVIII	LXX	5. dubna

1. knižní vydání, Dornach 1925
2. vydání (12.–14. tisíc) Dornach 1932
3. vydání (15.–17. tisíc) Drážďany 1939
4. vydání (18. tisíc) Dornach
5. vydání (1.–5. tisíc německé vydání) Stuttgart 1948
6. vydání (19.–22. tisíc) Dornach 1949
7. vydání (23.–28. tisíc) souborné vydání Dornach 1962
8. vydání (29.–32. tisíc) souborné vydání Dornach 1982

 PRAMENY VYOBRAZENÍ 

	1.	s.	2	Rudolf Steiner, 1916
	2.	s.	9	Matka, Franziska Steinerová roz. Blie, 1834–1918
	3.	s.	9	Otec, Johann Steiner, 1829–1910
	4.	s.	9	Sestra Leopoldine a Rudolf Steiner 
	5.	s.	10	Pottschach s pohledem na Semmering
	6.	s.	10	 Rodinný byt ve staniční budově v Pottschachu
	7.	s.	37	Rudolf Steiner jako maturant, 1879 (zadní řada, vpravo)
	8.	s.	38	Vysoká škola technická ve Vídni
	9.	s.	49	Faksimile dopisu pro Friedricha Theodora Vischera, 					1882
	10.	s.	60	Prof. Karl Julius Schröer
	11.	s.	79	Rudolf Steiner v kruhu rodiny Spechtových 
				u Atterského jezera
	12.	s.	117	Rudolf Steiner ve Výmaru, 1896
	13.	s.	144	Severovýchodní strana Výmarského zámku
	14.	s.	174	„Filosofie svobody“, titulní list 1. vydání
	15.	s.	180	Záznam ze zápisníku Rudolfa Steinera
	16.	s.	261	Jako učitel v berlínské  Škole pro vzdělávání dělníků, 					1901
	17.	s.	270	Z knihy hostů kruhu literátů „Přicházející“
	18.	s.	275	Faksimile dopisu Johanně Mückeové, 1903
	19.	s.	280	Program přednáškového cyklu „Od Zarathustry 
				k Nietzschemu“
	20.	s.	289	Rudolf Steiner, Berlín asi 1905
	21.	s.	293	Marie von Sivers, Berlín 1910
	22.	s.	321	Kongres Theosofické společnosti, Mnichov 1907
	23.	s.	328	Faksimile jedné průpovědi
	24.	s.	334	Rudolf Steiner, 1923
	25.	s.	339	První Goetheanum
	26.	s.	340	Rudolf Steiner, 1915
	27.	s.	340	Marie Steinerová, 1906
	28.	s.	342	Druhé Goetheanum

1, 8, 9, 10, 25, 28: fotografie O. Rietmann, St. Gallen (Filosoficko‑anthroposofické nakladatelství, Dornach Švýcarsko).
Ostatní obrázky: podle předloh z archivu správy pozůstalosti Rudolfa Steinera, Dornach Švýcarsko.

Adler, Viktor 106
Alternberg, Peter 249 n.
Andersky, Robert (11)
Ansorge, Conrad 217–219
– jeho žena 217
anthroposofie, anthroposofické hnutí a anthroposofické působení 7, 18, 132, 176 n., 206, 258, 265, 271 n., 279, 283, 287, 291–294, 297–303, 306, 308, 310–320, 321–330
Anthroposofická společnost 132, 266, 295–297, 314, 317, 319–320, 330
antisemitismus 136–137, 262 
Arnim, Bettina von 145
– Goethovo dopisování s dítětem 145
Arnim, Gisela von, (žena Hermana Grimma) 145
Asmus, Paul 268 n.
Asmusová, Martha, (sestra Paula Asmuse) 268 n., 271
Atterské jezero, (Solná komora) 80, 82

Balde, postava „Felixe“ z mysterijního dramatu 46
Batsch, Karl August 75
Baumgartner, Alexander 91
– Goethe 91
Barlepsch, Goswine von 92
Besantová, Annie 279, 282, 294, 296, 300–301, 303–306
Bettina  Arnim, Bettina von
Bierbaum, Otto Julius 242
Billroth, Theodor 203
Blavatská, Helena Petrovna 99, 112, 272, 278, 282, 294–295, 298 n., 302–304, 328
Blie  Steinerová, Franziska
Böhler, Paul 217, 218
Böhme, Jakob 278
Bölsche, Wilhelm 269
Borngräber, Otto 288
– Nové století, (Giordano Bruno) 288
Bratislava 68
Brahm, Otto 195, 245 
Brandes, Georg 216 n.
Brandstetter, Hans 93
Breitenstein, Fritz 132
– jeho žena Amálie 132
Brentano, Franz 41, 43 n.
Breuer, Josef 138 n.
Brightová, Mrs. 304
– její dcera Ester 304
Brockdorff, hrabě 274, 278
Brockdorffová, hraběnka 274, 278
Bronsart, Hans von 197
Bruckner, Anton 93
Brüll, Ignaz 137 n.
„Budoucnost“, časopis 171
bylinář, (Koguzki, Felix) 44
Byron, lord 217

Carneri, Bartholomäus von 67
Chambord, hrabě 16
Christlieb, Max 211 n.
Chymická svatba Christiana 
Rosenkreutze 130
Cimabue 322
Cottovo nakladatelství 158
– Knihovna světové literatury 160
Crompton, C. von, (švagr Conrada Ansorga) 217–219
– jeho žena 217
Cronbach, Siegfried 284

Darwin, darwinismus 53, 85–86, 155, 230, 285–286, 313
Deak, Franz 132
Dehmel, Richard 217
Deinhard, Ludwig 327
Dědičná velkovévodkyně von 
Sachsen – Výmar, Pauline 151
Dědičný velkovévoda von Sachsen – Výmar, Karl August 150
Dix, Arthur 290
– Egoismus 290
Dostojevský, Fedor 91
„Dramaturgické listy“, (příloha časopisu Literární magazín) 266
Dühring, Eugen, 181 n. 186–187
– Kurz filosofie jako přísně vědecký světový názor a utváření života 186
Dunajewský, Julian 67

Eckhart, mistr 278
Eckstein, Friedrich 115, 272
Emerson, Ralph Waldo 179
Engels, Friedrich 106
Esoterní škola 302–303
Eunike, Eugen Friedrich 206–210
– jeho žena Anna, (první žena Rudolfa Steinera) 207, 210, 260
– jeho čtyři dcery 207
– jeho syn 207

Farář ze sv. Valentina 11
farář z Neudörflu 19–23, 25, 27
Fehr, Joseph Eduard (87–88)
Fehrová, Radegunde (87–88)
Fehr, Walter (87 n.)
Fercher von Steinwand  Kleinfercher, Johann
Fichte, Johann Gottlieb 39–40, 102, 159, 285
– O podstatě učence 39
– O určení učence 39
– Promluvy k německému národu 40
– Určení člověka 40
– Vědosloví 39 n.
Filosoficko‑anthroposofické nakladatelství 281, 306
Fischer, S., (nakladatelství) 210
Formey, Alfred 103–104
– jeho žena Marie 103
Förster‑Nietzschová, Elisabeth 178–180, 183, 209
Fränkel, Heinrich 201
– Císaři, buď tvrdý 201
– jeho žena 202
Fresenius, August 208–210, 217
Freud, Sigmund 138
Friedjung, Heinrich 105
Friedrichshagenovci 268
Fröhlich, Otto 193–194, 196
Frohsdorf, zámek 16
„Füllsack“ 194

Galilei, Galileo 83
Gangl, Heinrich (16)
Gast, Peter, (Heinrich Köselitz) 188
Gautsch, Paul 105 n.
Geras, (rodiště otce Rudolfa 
Steinera) 7
Gervinus, Georg Gottfried 68
– Dějiny německého básnictví 68
Gilm, Hermann von 32
– jeho bratr Hugo 32
Giotto 323
„Gnosis“, časopis  „Lucifer – Gnosis“ 
Goethe, Johann Wolfgang 25, 41–42, 68–77, 82–87, 90–91, 94, 101, 108–110, 116, 118–119, 125, 128–131, 142–151, 155, 158, 160, 163–164, 166–167, 178, 183–184, 189, 198–199, 207–209, 211, 217– 221, 225, 232, 235–237, 256, 269, 274, 278, 281, 285–286, 291, 299
– Faust 42–43, 69, 143, 149, 208–209, 278, 281
– Nauka o barvách 72–73, 155
– Pohádka o zeleném hadu a krásné Lilii 128–130, 274, 278, 281
– Průpovědi v próze 225 
– Přírodovědecké spisy 72, 75, 82, 84, 86, 100, 108, 118–119, 142, 148, 199, 221, 225
– Zábavy německých vystěhovalců 128
Goethe, Walther von 108, 143 
Goethova společnost 155, 160 
Goethova ročenka 139, 142
Goethův a Schillerův archiv, Výmar 108, 110, 116, 139, 142–143, 146–151, 158, 160, 178, 220
Goethův spolek, Vídeň 101
Goetheanum 323
Grazie, Marie Eugenie delle 88–89, 90–96, 101
– Cikánka 88
– Hermann 88
– Robespierre 89
– Satanide 89
– Saul 88
Grégr, Eduard 67
Greif, Martin 96
Grimm, Herman 108, 143–147, 149–150, 153, 171 n.
– Goethe, přednášky 145 
– jeho žena Gisela, roz. von 
Arnim, matka Bettiny 145
Grün, Anastasius 43
Gutenberg, Johann 264
Guyau, Jean Marie 181

Hamerling, Robert 93, 98, 100–101, 136
– Homunculus 100–101, 136
Haeckel, haeckelismus 43, 154–156, 166–167, 178, 230–231, 264, 286–288, 313
– Anthropogenie 231
– O monismu jako poutu mezi náboženstvím a vědou 154
– Světové záhady 264
– Všeobecná morfologie organismů 43
– jeho syn 156
Harlan, Walter 244
– Burza básníků 244
Harnack, Otto 166
– Goethe v době svého vrcholu 166
Hart, bratři Heinrich a Julius 96
Hartleben, Otto Erich 163–164, 166, 207, 217, 239–242, 246–247
– Výchova k manželství 240
– Goethův breviář 207
Hartmann, Eduard von 80–82, 172–173, 175, 241
– Fenomenologie mravního vědomí 81–82
– Náboženské vědomí lidstva v posloupnosti jeho vývoje 82
– Základní problém teorie poznání  80–81
Hartmann, Franz 112–113, 278
Hausner, Otto 67
Hebbel, Friedrich 93, 104
– Hoch ze stepi, (báseň) 105
– jeho žena Christine 104
Hegel, Georg Wilhelm Friedrich 40, 46–47, 102, 159, 214–216, 256–258, 268, 285
Hegelova bysta (od L. Wichmanna) 214
Heidenhain, Rudolf 250
Heine, Heinrich 63
– Romantická škola 63
– Dějiny filosofie v Německu 63
Heitmüller, Franz Ferdinand 210 n., 217
– Zašlé město Vineta 210
– jeho matka 210
Hellen, Eduard von der 148, 199–201, 210
– Goethův podíl na Lavaterových fyziognomických fragmentech 199
– jeho žena 199
– její otec 200
– její sestra 200
Helmholtz, Hermann 155
Hempel, Gustav 143
– vydání Goetha 143
Henckell, Karl 96
Herbart, Johann Friedrich 34, 40–43
– Hlavní body metafyziky 43
– Úvod do filosofie 34
– Všeobecná metafyzika 43
– Psychologie 34
Herder, Johann Friedrich 146
Hermannstadt 61 n., 133–134
Hertwig, Oskar 313
Hickel, Carl (22 n.)
Homer 150 
Horn, (rodiště matky Rudolfa 
Steinera) 7 n., 22
Horneffer, Ernst 187 n.
– Nietzschova nauka o věčném opakování stavů 187 n.
Hoyos, hrabě von 7
Hübbe‑Schleiden, Wilhelm 298 n., 327
Humboldt, Wilhelm von 208
„Hvězda východu“ 296
Hyrtl, Josef 97

Ibsen, Henrik 138, 160, 196
– Nora 196
– Inzersdorf pod Vídeňským 
vrchem 39

Jacobowski, Ludwig 267
– Loki, román jednoho Boha 267
– Zářivé dny 267
– Žid Werther 267
Jean Paul ® Richter
Jelinek, Laurenz (28)

Kaiser, (Wilhelm II.) 285
Kalckreuth, hraběnka Pauline von 327
Kalischer, Salomon (236)
Kant, kantianismus 29–31, 35, 39–40, 55, 75, 142, 167, 172, 271, 285
– Kritika čistého rozumu 29, 31 n., 40
– Úvod k jakékoli budoucí metafyzice 40
kaple sv. Rozálie 15
Kappstein, Theodor 41
Karl Alexander, velkovévoda von Sachsen – Výmar 150, 195
Karl August, dědičný velkovévoda von Sachsen – Výmar 150
Karl August, velkovovoda von Sachsen – Výmar ( v Goethově době) 151
Keightley, Bertram 282
Kepler, Johann 154
Kirchbach, Wolfgang 271
Kitir, Joseph 96 n.
klášter redemptoristů, (u řeky 
Laythy) 16
Kleinfercher, Johann 97–98
– Hraběnka Seelenbrandová 97
– Chór prvotních pudů 98
– Chór prvotních snů 98
Köck, Josef (63–64)
Koegel, Fritz 178, 179, 183, 185, 187 n., 217
Kofler, Franz (35)
– Doba ledová během diluviálního období 35
Koguzki, Felix (44–45)
Köhler, Reinhold 151–152
Koperník, Mikoláš 21
Kosak, Georg (28)
Kraemer, Hans 290
Kraljevec, (rodiště Rudolfa 
Steinera) 7
královna von Preussen, (sestra velkovévody von Sachsen – 
Výmar) 143
Krug, Wilhelm Traugott 40
Kürschner, Joseph 82
– Německá národní literatura 75, 82, 108, 119, 125, 130, 220–221, 225

Laistner, Ludwig 158–160
– Záhada sfingy 158–160
– jeho žena 159
Langová, Marie 112–113, 115, 272
Langbehn, Julius (134 n.)
– Rembrandt jako vychovatel 134–135
Lassalle, Ferdinand 329 n
Lassen, Eduard 196
Laytha, řeka 15, 16
Leadbeater, Charles Webster 282
Lemmermayer, Friedrich 93, 96–97, 103, 105
– Alchymista 93
Lenau, Nikolaus 43, 104, 133
– Tři cikáni, (báseň) 104
Lessing, Gotthold Ephraim 23, 31–32, 41, 146
– Laokoon 41
– Minna z Barnhelmu 31, 146
– Mudrc Nathan 146
Lewinsky, Joseph 93
Liebknecht, Wilhelm 262
Liebmann, Otto 86
Lienbacher, Georg 67
Leonardo 323
– Poslední večeře 323
Liszt, Franz 110, 217
„Literární magazín“ 185, 190 n., 210, 213, 237–246, 248–252, 260–261, 265, 266, 274, 278, 283–284
– Články Rudolfa Steinera:
– Goethovo tajné zjevení 274, 278
– Hlavní proudy německé literatury od revoluční doby (1848) až do přítomnosti 251
– Moderní světový názor a zpátečnický směr 190
– Nietzschovo „tak zvané“ opakování stejných stavů 185
– Nietzschův archiv a jeho obžaloba proti dosavadnímu vydavateli 185
– Novoroční úvahy kacířovy 283
– Rudolf Heidenhain 250 n.
– Theosofie 278
– Vídeňský básník 249 n.
„Literární společnost“, Berlín 238
„Literární Merkur“, Výmar (213)
Löger, Albert (35)
Loeper, Gustav von 108, 143, 145, 148–148
Lübsen, Heinrich Borchert 32
„Lucifer – Gnosis“, časopis 301 n.
„Luzifer“, časopis  „Lucifer – Gnosis“
Lyell, Charles 230

Mach, Ernst 300
Mackay, John Henry 258–259
– Anarchisté 259
Mahler, Gustav 197
Maraz, Franz (20)
Marriot, Emil  Mataja, Emilie
Marx, Karl, (marxismus) 106, 201, 262–264
Mataja, Emilie 93, 104
Maeterlinck, Maurice 247 n.
– Nemodlenec 247 n.
Mayer, Josef (33 n.)
Mayer, Julius Robert 54
Mayreder, Julius, (bratr Karla 
Mayredera) 115
Mayreder, Karl, (manžel Rosy Mayrederové) 115
Mayrederová, Rosa 113–115
– Kritika ženství 113
Mead, Georg R.S. 282
Merežkovský, Dimitrij Sergejevič 324
Michelangelo 150, 323
Minský, (přezdívka pro Wilenkina, Nikolaje Maximoviče) 324
Misson, Joseph 70
– Ignác, dolnorakouský selský kluk jde do ciziny 70
Mistr Eckhart  Eckhart
Mocnik, Franz (17)
Mödling u Vídně 8
Moltke, Helmuth, hrabě von 158
– Sebrané spisy a pamětihodnosti 158
Müller, Johannes von 32
Müller, Joseph 329
– „Renesance“, měsíčník 329
Müllner, Laurenz 91 n., 94

Neudörfl 15–17, 19–20, 22, 25–27, 31, 36
Neuffer, Engelbert Robert 213–215
– jeho žena, (sestra Bernharda Stavenhagena) 214, 215
– její rodiče 214
– děti 215
Neumann, Wilhelm 92 n., 99
Newton, Isaac 55, 73
Německá čítárna na Vysoké škole technické, Vídeň 66
Německá sekce Theosofické společnosti 279 .n, 281–282, 292, 296 n., 298, 300, 329
„Německá slova“, měsíčník 106
„Německé literární noviny“ 208
„Německo“, časopis 217
„Německý týdeník“ 105, 202 n.
Nielsen, Rasmus 216
Nietzsche, Friedrich 131–132, 161, 166–168, 177–179, 181–189, 193, 208–209, 217–219, 254, 278, 281
– Vůle k moci 182
– Za hranicemi dobra a zla 131
– Zarathustra 182
Nietzschův archiv 178–179, 183, 209
Nietzschová‑Förster  Förster‑Nietzschová
„Nové německé rozhledy“ 210

Olcott, Henry Steel 304, 329
Olden, Hans 161–164, 171, 199, 219
– Chytrá Katka 161
– Oficiální žena 160
– jeho žena Greta 160–161, 171
Oeser, Chr.  Schröer, Tobias Gottfried

Pauline, dědičná velkovévodkyně von Sachsen – Výmar 151
Pernerstorfer, Engelbert 106
Pitten, zámek 16
Plato, platonismus 121, 141–142
Plener, Ernst von 67
Pottschach 8, 11–12, 15, 17
premonstráti v Geras 7
„Přicházející“, Berlín 267, 279

Raffael 150, 323 n.
– Athénská škola 323
– Disputa 323
Rappaport 301
Raxalpe 8
Reclam, Philipp 29
Reitlinger, Edmund 53–54, 73
– Svobodné výhledy 53
„Renesance“, měsíčník 329
Reuterová, Gabriele 161–162, 199, 258
– Z dobré rodiny 161–162
Richter, Eugen 201
Richter, Jean Paul Friedrich 160, 329
Rieger, František Ladislav 67
Robespierre 89
Rodbertus, Johann Karl 106
Rolletschek, Joseph 210
Ronsperger, Rudolf (59)
Rostock 140
Rotteck, Karl von 32 n., 36
– Všeobecné dějiny světa 32
Rubinstein, Anton 93

Sacher‑Masoch, Leopold von 91
Sauerbrunn 16, 19
„Sfinx“, časopis 298
Scheerbarth, Paul 242–244
– Tarub, slavná kuchařka z Bagdádu 243
Scheler, Max 314 n.
Schelling, Friedrich Wilhelm 
Joseph von 40, 159, 285
Scherer, Wilhelm 69, 108, 145–146, 150, 208
Schewitsch, Helene von 327 n.
– Jak jsem našla své já 327
Schiller, Friedrich 23, 55, 75, 128–129, 196, 198, 211, 217, 274
– Dopisy o estetické výchově člověka 55, 274
Schlenther, Paul 195
Schlögl, Friedrich 104
Schmidt, Erich 143, 146, 148, 150
– Lessing, historie jeho života a jeho dílo 146
Schmidt, Rudolf 216–217
– Proměněný král 216
Schneeberg 8
Schober, Rudolf (64)
Schönaich, Emil (57)
Schopenhauer, Arthur 61, 160, 163–164, 177–178
Schramm, Heinrich 27
– Obecný pohyb hmoty jako základní příčina všech jevů 27, 32
– Přitažlivost nazíraná jako účinek pohybu 27
Schröer, Karl Julius 41–43, 59, 61, 68–69, 70–72, 76, 82 88–90, 94, 105, 208
– jeho žena 89
– Dějiny německého básnictví 
v 19. století 69
– Německé vánoční hry 69–70
– Gethův Faust 69
– Otázky vyučování 76
– Pokus o vylíčení německého nářečí uherských horalů 69
– Příspěvek ke slovníku německého nářečí uherských horalů 69
Schröer, Tobias Gottfried, (Chr. Oeser), otec Karla Julia Schröera 68
Schuré, Edouard 324, 330
– Posvátné drama eleusinské 330
Semmering 8
Shakespeare 91, 138
Simony, Friedrich 35
Sinnett, Alfred Percy 99, 279
– Esoterický buddhismus 99, 279
Sivers, Marie von (paní Marie 
Steinerová) 279, 282, 292, 294, 300–301, 304, 306, 311–312, 317, 319, 322–324, 330
Sociální otázka 100 n., 262 n.
Sophie Luise, velkovévodkyně von Sachsen – Výmar 108
Specht, Ladislav (77 n., 131)
Specht, Otto (77 n., 131)
Spechtová, Pauline (77 n., 131)
Spechtovi, rodina (77 n., 131)
Spencer, Herbert 178
Spielhagen, Friedrich 238
„Společnost“, měsíčník 267
„Společnost pro etickou kulturu“ 
v Německu 169
„Spolek Giordana Bruna“, Berlín 269 n.
Spolek pro odvrácení antisemitismu 267
Stavenhagen, Bernhard 197, 212
– jeho žena Agnes 197
– jeho sestra, (paní Neufferová) 214
– jeho otec, (Bernhard Stavenhagen) 215
Stein, Heinrich von 140–142
– Sedm knih k dějinám platonismu 140 n.
Steinerová, Franziska, roz. Blie, (matka Rudolfa Steinera) 7 n., 12, 15, 22
Steiner, Gustav, (bratr Rudolfa Steinera) 12, 14, 15, 22
Steiner, Johann, (otec Rudolfa Steinera) 7 n. 8, 13–14, 22, 25, 31, 36, 39
Steinerová, Leopoldine, (sestra Rudolfa Steinera) 12, 14, 15, 22
Steinerová, Marie  Sivers, Marie von

Steiner, Rudolf
Dílo: 
– Disertace 140, 142
– Filosofie svobody 103, 107, 115, 123, 127–128, 172–173, 175–176, 208, 226, 235, 269, 291, 306
– Friedrich Nietzsche, bojovník proti své době 177, 179, 184, 208
– Goethe jako zakladatel nové estetiky 101
– Goethův duchovní způsob zjevení prostřednictvím jeho Fausta 
a pohádky „O hadu a Lilii“ 278
– Goethův světový názor 184, 219–220, 225
– Haeckel a jeho odpůrci 287
– Křesťanství jako mystická skutečnost 253–254, 259, 281, 292
– Mysterijní dramata 46, 130
– Mystika na úsvitu novodobého duchovního života a její vztah 
k moderním světovým názorům 259, 278–279, 281, 292
– O poznávání vyšších světů 302
– O záhadách duše 74
– Pravda a věda 235
– Theosofie 292, 308–309
– Záhady filosofie (Světové a životní názory v 19. století) 235, 284, 287
– Základní linie teorie poznání Goethova světového názoru 86 n., 177, 235
– Z kroniky Akaša 302

Články:
– Co získávají naše názory z Goethových přírodovědeckých prací publikacemi Goethova archivu, (Goethova ročenka sv. 12, 1891), 142
– Články a knižní pojednání 
(v Literárním Merkuru 1891 – 1893), 171
– Články v „Německém týdeníku“ (1888), 105
– Divadelní kritiky (v Literárním magazínu), 248
– Goethovo tajné zjevení (Literární magazín 1899), 274
– Hlavní proudy německé literatury od revoluční doby (1848) až do přítomnosti (Literární magazín 1898), 251
– Homunculus, (Robert Hamerling), (Německý týdeník 1888), 136
– Luzifer, Lucifer – Gnosis, – články, 301
– Moderní světový názor a zpátečnický směr (Literární magazín 1900), 190
– Německé básnictví přítomnosti, (týkající se M. E. delle Grazie), (Svobodný slezský tisk 1886), 89
– Nietzschovo „tak zvané“ opakování stejných stavů, (Literární magazín 1900), 185
– Novoroční úvahy kacířovy, (Literární magazín 1899), 283
– O Nietzschovu archivu, (Literární magazín 1900), 210
– O umění přednesu, (Dramaturgické listy 1898), 266
– Příroda a naše ideály, (soukromý tisk), 90, 94
– Rudolf Heidenhain, (Literární magazín 1897), 250
– Theosofové, (Literární magazín 1897), 278
– Vídeňský básník, (Literární magazín 1897), 249

Stindeová, Sophie 327
Stirner, Max 257–259
Stöhr, Adolf 92
Stonaová, Marie 268
Strauss, Richard 195 n.
– Enspiegel 195 n.
– Guntram, hudební drama 195
– Zarathustra, symfonie 195
Stross, Alfred 93 n., 105
Suphan, Bernhard 110, 143, 146–149, 151, 157
– jeho dvě ženy a synové 147
Sv. Valentin 11
Svobodná dramatická společnost, Berlín 246, 247
Svobodná literární společnost, Berlín 238–242, 245–246, 251
Svobodná vysoká škola, Berlín 269, 306
Svobodná zednářská lóže, 
(Neudörfl) 20–21
Svobodní zednáři, (Yarker) 317
Széchenyi, hrabě 19
Škola pro vzdělávání dělníků 
v Berlíně 262

Taaffe, Eduard, hrabě 67
Tacitus 32
Thales 291
theosofie 112, 113, 281, 298, 300, 314, 327
Theosofická společnost 272 n., 278, 279, 281,282, 284, 292, 294, 295, 296, 298, 300, 302–306, 308, 311, 314, 317, 329, 330
Thilo, C. A. 40
– Dějiny filosofie 40
Tomáš Akvinský 93, 323
Thun, Leo, hrabě von 105
Tolstoj, Leo 138
– Kreutzerova sonáta 138
Tomasczuk, Konstantin 67
Treitschke, Heinrich von 157 n.
Tschempasovo kvarteto 105
Tucker, Benjamin 259

Velkovévoda von Sachsen – 
Výmar, Karl‑Alexander 150, 195
Velkovévoda von Sachsen – 
Výmar, Karl August, (z Goethovy doby) 151
Velkovévodkyně von Sachsen – Výmar, Sophie Luise 108, 139, 143, 147
Vědecký klub, Vídeň 154
Vídeňské Nové Město 15, 16, 23–26, 31–33, 36, 57, 63–35, 
Vischer, Friedrich Theodor 48
„Vlast“, časopis 91
Výmarské noviny 218

Wachtmeisterová, hraběnka 294
Wagner, Richard 57–59, 177, 197
– Tristan 59
Wahle, Julius 110, 148, 195, 199, 210
Wechsel, hora 8
Wedekind, Frank 242 n., 243 n.
Weininger, Otto 325
– Pohlaví a povaha 325
Weißbach, Curt (213)
Weißbach, Hermann (213)
Werner, Karl 93
– Svatý Tomáš Akvinský 93
Whewell, William 53
– Filosofie induktivních věd 53
Wichmann, Ludwig 215
Wiecke, Paul 195 n.
Willbornová, Ilma 104
Wille, Bruno 269 n.
– Filosofie osvobození 269
– Zjevení jalovcového stromu 269
Willmann, Otto 141, 283 n.
– Dějiny idealismu 141, 283 n.
Wolf, Hugo 114
Yarker, John 317, 318

Zeller, Heinrich 196–197
Zimmermann, Robert 41–43, 48, 88
– Estetika 43
Zitter, Moriz (61–63, 113, 132, 189, 237 n.)
židovství 156–157