IVO WIESNER

BOHOVÉ A  APOKALYPSY

Cesta k poznání pravdy je drsná, tvrdá a plná příkoří. Jen nebojácná, horoucí a čistá srdce najdou co hledají. Za sedmero horami, sedmero řekami a sedmero moři, pod Horou Světla začíná Duhový most.

PROLOG
Uvědomovat si vlastni nevědomost, toť nejušlechtilejši uvědoměni. Považovat svou nevědomost za poznáni, toť duševní choroba.
Lao-c‘: Tao-te ťing (překlad F.H.Richard)
Věda i náboženství mají mnoho společného, protože hledání pravdy bylo vždy podstatou všech náboženství v čase jejich jara. Hledání pravdy také je, nebo by mělo být, podstatou existence a činnosti vědy. Leč je tomu tak vždy? Když ve 4.století prohlásil římský císař Konstantin I. (Flavius Valerius Conslantinus) křesťanství za státní náboženství, skončilo pronásledování křesťanů a byl dán počátek budování mocné síly Svaté církve římské. Etatizací získala římská církev moc a bohatství, ale křesťanství za to zaplatilo ztrátou čistoty Kristova učení, které bylo přizpůsobeno potřebám a záměrům římského státu. Hledání pravdy postupně upadlo v zapomenutí, protože v čase bojů o moc i území byla pravda utopena v moři krve a utrpení nekřesťanských národů, především Keltů a Slovanů. Věda, která kdysi vzešla z téhož lůna jako křesťanská církev, byla ve svém vývoji silně ovlivněna normami vymezenými církevními Otci, takže si dodnes uchovává příchylnost k dogmatu ve všech jeho projevech. Přece je tu však jistý pokrok, neboť hledači pravdy, bořící ta krásná schémata iluzorních pravd a podkopávající mělké základy honosného chrámu vědy, již nejsou týráni a upalováni, jak to činili mocní ve středověku. Moderní formy boje s gnozí vědy a s neoblomnými hledači pravdy jsou nekrvavé, přesto mnohem účinnější. Vědci pro svou práci potřebují značné hmotné prostředky a sami jimi obvykle neoplývají. Když v dobré víře a na dobré slovo nabídli své schopnosti a vize etablissementu a bohatým soukromníkům, byli brzy vyslyšeni, neboť využití vědeckých poznatků slibovalo nové bohatství a novou moc. Tak se věda zasloužila v prvotní dobré víře o to, že lidstvo má mocné zbraně hromadného ničení a účinné technologie dovolující masové vyhlazení národů. Vzduch je zamořen toxickým prachem a plyny, roste obsah oxidu uhličitého a klesá množství asimilačního kyslíku, protože jsou ničeny obrovské plochy zeleně na souši a planktonu v mořích. Půda, na níž vyrůstá naše potrava a na níž žijí zvířata, je zamořena rezidui pesticidů a těžkými kovy z prachového spadu. Totéž platí pro vodu znečištěnou odpady z průmyslu a splachy hnojiv, tuto vodu pijeme my i naše děti. Že stále více dětí trpí těžkými ekzémy a alergiemi, že se rodí stále více mal-formovaných plodů a na rakovinu umírá stále více dětí, aniž dosáhnou školního věku? Koho to zajímá, kde vyspává dnes odpovědnost vědy a vědců? Kde se ztratila odpovědnost etablissementu a kde leží hranice bezohlednosti i nenasytnosti podnikatelů? Platí ještě nepsané etické zákony lidstva, nebo se již stalo zákonem rčení „každý zisk je dobrý“?
Etatizovaná náboženství, ať je to křesťanství, judaismus či islám, měla vždy silná gnostická vnitřní hnutí, díky kterým nikdy zcela nezdegenerovala. Hnutí gnostiků
vědy, ať je to New Age či jiné proudy, se však teprve probouzí a hledá své místo ve světě a své poslání. Gnostikové vědy při svém hledání se střetávají s arogancí a výsměchem zavedených autorit, což je sice nepříjemné, avšak při dostatečné vnitřní motivaci vždy překonatelné. Hrozivější důsledky vyplývají z toho, že gnostikům vědy je znesnadňován a někdy i znemožňován přístup k potřebným informacím, materiálům i technice, ale dochází pod různými záminkami i k blokování přístupu k možnostem zveřejnění svých výsledků, což nezřídka provázejí i existenční problémy. Hledači pravdy to měli vždy velmi těžké, protože hrozba možného nalezení pravdy byla mocnými vždy chápána jako hrozba ztráty moci a privilegií. Proto hledači pravdy nikdy nezbohatnou na majetku, ale obvykle sklízí bohatou úrodu výsměchu, hlouposti, arogance a nenávisti. Přesto není vyhnutí, protože nalezení pravdy je smyslem existence lidstva a hledání cesty k pravdě je posláním každého člověka. Na světě není nic nádhernějšího než pravda a její hledání je podivuhodným dobrodružstvím.
Možnost ovlivnění pozemského života a lidských společenství globálními katastrofami vědci vylučuji, nebo přinejmenším považují za málo pravděpodobné. Existuje však mnoho indicií potvrzujících nejen existenci závažných důsledků globálních kataklyzmal v průběhu posledních 120 000 let, ale také neuvěřitelné velkou frekvenci těchto ničivých událostí.
Když Immanuel Kant vyvracel deset důkazů existence Boha, které předložila Římskokatolická církev, unikl mu další, jedenáctý důkaz. Tento důkaz je sám o sobě jedinečný, protože jím je sama existence člověka obdařeného rozumem a schopností tvořit. Platí-li zákon zachování energie uzavřené soustavy a dosud se stále přesvědčujeme, že tomu tak je, nemohl vzniknout život samovolnou evolucí hmoty v uzavřeném systému. V uzavřeném systému se ale nemohla vyvinout ani sama tvůrčí inteligence člověka evolucí živoucí hmoty. Jde totiž o to, že evoluce hmoty v uzavřeném systému přináší vždy růst entropie, ale pouze do stavu, kterému říkáme rovnovážný, načež se další evoluce zastavuje pro vyčerpání daných možností. Úplná evoluce hmoty proto může proběhnout pouze v neuzavřeném systému, tedy v souhrnu všech existujících i potenciálních Vesmírů. Je-li evoluce hmoty provázena či podmíněna růstem entropie, je naopak evoluce tvůrčí inteligence provázena poklesem entropie. Termodynamická teorie ale prokazatelně nepřipouští evoluci provázenou souběžně růstem i poklesem entropie. Tento paradox evoluce lze tedy chápat pouze v tom smyslu, že evoluce tvůrčí inteligence jako makroskopicky endotermní proces, se odehrává na úkor evoluce hmoty, jejíž energie je odčerpávána (její entropie roste). V neuzavřeném systému reálných i potenciálních vesmírů je řídicím evolučním procesem endotermní růst tvůrčí inteligence a tento růst se odehrává na úkor hmoty, jejíž postupná anihilace je zdrojem energie evolučního procesu tvůrčí inteligence. Jelikož hmota jako taková neexistuje, protože se jedná pouze o jistou formu energie s relativně nízkou kvantovou hodnotou, pak celý proces evoluce tvůrčí inteligence zdánlivou evolucí hmoty je pouze transformací energie od nízkých hodnot kvanta k vyšším a vyšším. Hnaci silu tohoto procesu nelze zatím pchopit. Pokud si dosadíme: tvůrčí inteligence = Bůh, což je značně zjednodušené, ale v podstatě pravdivé, pak snadno pochopíme poznání gnoze, že člověk musí vyrůst z hmoty, aby dosáhl blízkosti Boha. Člověk se tedy nevyvinul zvláštní shodou náhod z hmoty, ale byl stvořen tak, aby prošel celou termodynamickou evolucí od nízké kvantové hodnoty až po nejvyšší, tedy je mu souzeno projití dlouhé cesty od hmoty po stav nejvyšší duchovní dokonalosti. Tak jako každá cesta má své etapy, na jejichž konci odpočíváme a čerpáme novou sílu, tak i cesta člověka má své inkamační cykly. Každý inkamační cyklus představuje jednu třídu životni školy a její studijní program je dán přidělenou karmou. Žák, který byl málo aktivní a propadl, musí ročník opakovat. Když lidská bytost nedokáže v tomto životě uzavřít svůj karmický účet, musí se vrátit a vrací se tak dlouho, až je karmický účet uzavřen. Kdo toto pochopí, má mnoho ve svém životě usnadněno, protože pochopil, že zhoršováním vlastní karmy škodí pouze sám sobě. Tyto prosté a zdánlivě snadno pochopitelné skutečnosti provázejí celou dlouhou éru intelektuálního vývoje lidstva.
V této eseji bych rád čtenáře seznámil s novými pohledy na lidstvo i jeho historii, na dávné události postihující Zemi i na věci blízké člověku. Většinou to nebudou názory shodné se zavedenými a tradovanými vědeckými schématy. Jelikož nikdo nepřekročí svůj stín, nejsem ani já imunní vůči chybám a omylům, proto prosím pozorného a vzdělanějšího čtenáře o jistou shovívavost. Konec konců důležité je pouze to poznání, ke kterému každý dospěje po své vlastní cestě. Esej volně navazuje na Předpeklí ráje, přičemž je obraz intelektuálního vývoje lidstva upraven a doplněn o nové poznatky.
RÁJ JMÉNEM SHAN - BA - LÁ
Poslední z potomků skvělého dítěte Bílého ostrova nalezli azyl v posvátné Shanballah. Pozůstalí ze zavržených kmenů žili na pusté Zemi v jeskyních a marně hledali Syny Světla.
Kniha Dhyanů.
LKnčží tibetských klášterů tradice Bonn-po uchovávali prastaré texty obsahující záznamy o době vlády moudrých a vysoce duchovně vyspělých bytostí, které přišly na Zem z hvězd před dávnými časy. Tehdy vytvořil Pán Pravdy, jehož jméno je Pán Zářící tváře, dvanáct svých synů Otců Pitarů, zvaných Synové Světla a uložil jim stvořit dvanáct vesmírů a vše v nich tak, aby bylo dosaženo dokonalosti Pravdy. Jeden z těchto Otců Pitarů stvořil i náš Vesmír,a vše, co v něm je, včetně Slunce, Země a ostatních planet. Dále stvořil sedm planetárních bytostí Dhyanů Chohanů, uložil jim péči o Zem a její lidstvo. Otec Pitar je naším Bohem Otcem a Stvořitelem. Dhyanové utvářeli Zemi podle plánů Otce Stvořitele tak, že nejprve zformovali pevniny a moře, ovzduší, ale také faunu a floru, aby byla Zem přívětivá a milá pro budoucí lidstvo. Asi před 150 000 lety na Zemi žilo několik prastarých civilizací původem ze souhvězdí Orion, které byly velmi moudré, vysoce duchovně i technicky vyspělé. Podle dochovaných tradic jedna z ras žila přibližně v oblasti dnešního jihoamerického Altiplana, kde po ní jako epitaf zůstaly celé galerie obrovských skalních rytin a soch roztodivných zvířat, z nichž dnes již mnohá nežijí. Archeolog D.Ruzo tuto civilizaci nazval „kultura Masma“. Její centrum leží na plošině Marcahuasí ve výši 3 800 m, asi 50 km od Limy. ^Tyto artefakty mají pravděpodobnou souvislost i s artefakty z různých oblastí Altiplana a pacifického pobřeží, ale i nejstaršími stavbami kamenných měst v okolí jezera Titicaca a Poopa/Kultura Masma je patrně identická s civilizací, od níž odvozovali svůj původ Kot-Sunové (viz Předpcklí ráje). V pacifické oblasti žila vysoce duchovní civilizace Shan-shun. V dávných časech byla Země mnohem plošší než dnes. Tibet byl mírné zvlněnou zemí na břehu tropického moře, měl příjemné klima a bohatou faunu i Horu. Civilizace Shan-shunů (dále Shanů) si na břehu moře vystavěla překrásné kamenné město obklopené zahradami s jezírky. Jméno tohoto města bylo Shan-shun Bu, ale později bylo mezi pozemskými národy známo i pod jinými jmény jako Shan-ba Lá, Samb‘alai, Shan-gri Lá či Olmo-lun Rin. Území obývané Shany sestávalo ze tří oblasti. Oblast kolem města obřích bohů Shanů měla stejné jméno s městem, tedy Shan-shun Bu. Západně ležící oblast Shanů zaujímala přibližně dnešní území od hory Kailas na západ až po Afghánistán a její jméno bylo Shan-shun Par. Vnější oblast ležela severně a severovýchodně od hory Kailás až po bonnský klášter
Cchun-po a jmenovala se Shan-shun Go. Zaniklou říši Shanů prostorově připomínají a vymezují početná toponyma obsahující částici „shan“, která se vyskytují v oblasti severního Tibetu a severozápadní Číny. Bonnské texty hovoří o Shanech s posvátnou úctou jako o obrech dosahujících výšku 3-5 m, kteří měli pozoruhodné nadlidské schopnosti, dožívali se věku desítek tisíců let, nezabíjeli živé tvory, nevedli války a rozvíjeli se v dokonalé harmonii s Přírodou. Po obloze se údajně pohybovali v rychlých stříbřitých strojích, kterými létali na jiné planety i do vzdáleného Vesmíru. Pravděpodobně byli Shanové jednou z entit, které spolupracovaly při záměně sluncí^ o které se zmiňuji v prvé knize Předpeklí ráje. Po katastrofě Maldeku-Tiru hrozila srážka Země s obrovskou troskou, kterou známe pod názvem Nimiru, jako desátou planetu naší sluneční soustavy. Shanové, stejně jako ostatní entity, odlétli včas ze Země, ale předtím přesunuli své město Shan-ba Lá do jiného časoprostoru, aby nebylo během katastrofy zničeno. Existuje řada tibetských textů popisujících velmi detailně cestu do Shan-ba Lá, kam chodili kněží Bonn-po čas od času meditovat do posvátné Křišťálové věže. Popis cesty do Shan-ba Lá (Šambala) je v traktátu třetího Velkého lámy „Šamb‘alai lam yig“,| který přeložil z tibetštiny A.Grilnwedel. Jiný traktát sepsal láma Gar-je K‘amlrul Rinpoche a nazval jej „A Geography and History of Shambhala“. Z něj čerpala podklady i historická L.V. Šapošnikova pro svůj článek „Šambala dávná a záhadná“. Existuje řada dalších pramenů o historii Šambhaly, ale většinou nejsou přístupné. Podle těchto pramenů <ýede cesta do
Šambhaly nejprve proti proudu Brahmapulry, dále podél jejího severního přítoku až k posvátnému jezeru Nam-co Zhari. Toto jezero je pozůstatkem meteorického kráteru Tang-la, v jehož středu je malý ostrov s vysokou horou Nam-co-to-rin, která je vlastní zbytkem středového kráterového kuželu. K této hoře, která je bonnskou svatyní, není přístup zvenčí, ale pouze tajnou podzemní chodbou. Další popis cesty je již méně přesný, což patrně souvisí s utajováním. Cestovatel má vyhledat cestu k průsmyku Me-lcha v pohoří Shan-tang, která začíná u posvátného stromu Pe-mi dum Co, který kvete nádhernými červenými květy. Severně od tohoto stromu leží zmíněný průsmyk Me-lcha, kterým jde cesta do Šambhaly. Když cestovatel vstoupí do průsmyku, musí projít skalní branou lemovanou modrými chvějivými plameny. Po dosažení sedla se pak sestupuje do Šambhaly ležící severozápadním směrem. Ihned po vstupu do sedla je možno pocítit příjemný teplý vítr a úpatí hor lemuje rovina s bujnou tropickou florou. Roste zde mnoho stromů, keřů a rostlin, z nichž většina na Zemi není známa. Po sestoupení ze sedla vede cesta ke Střednímu paláci, dále Kosmickou zahradou, Zahradou lotosů, kde v modrých jezírkách rostou a kvetou lotosy všech barev. Dále se cesta vine kolem obrovských světélkujících krystalů, které Shanové vyřezali z monolitického horského křišťálu. Plochy krystalů jsou popsány neznámým prastarým písmem jazyka Shanů, které dnes již nikdo neum! přečíst. Podél krystalů vede dále cesta Měděnou, Zlatou a Královskou zahradou. Za zahradami stojí nádherné paláce obklopené skalami, florou a vodopády^ Každý z paláců má své jméno.

například Palác štěstí, Palác pokladů a podobně. Obzor je lemován nízkým pohořím se zasněženými vrcholky hor.‘Ve středu celé planiny, na které se rozkládá Šambhala, která je široká asi 8 km, stoji vysoká věž zbudovaná z obrovských skalních bloků. Tato věž prý byla první stavbou bohů po jejich příchodu na Zem a je stará mnoho desítek tisíciletí. Věž je posvátným místem, kam mohou vcházet k meditacím pouze nejvyšší z bonnských mudrců - sádhové a sidhové.;
Cestu do Šambhaly popisuje také Lobsang Rampa (Lékař ze Lhassy), který měl tuto cestu vykonat se svým učitelem lámou Minjurem Tundrupem. V popisu cesty jsou jisté odlišnosti, zejména co se týče okamžiku vstupu do Šambhaly, který předchází projití vrstvou podivné mlhy. Za touto vrstvou se rázem mění klima i vzhled krajiny. Rampa se svým učitelem šli celý jeden den a ušli asi 30 km, během druhého dne ještě asi 3-4 km, než vstoupili na planinu širokou asi 8 km, na jejímž konci byla liduprázdná Šambhala, zčásti v čirém blokovém ledu. Rampa se svým učitelem šli patrně jinou cestou. Rampa se zmiňuje o tom, že stavby v Šambhale i vnitřní zařízení svědčily o tom, že byly postaveny a používány bytostmi o nejméně dvojnásobné výšce oproti lidem. Vše bylo pokryté vrstvou prachu a netknuté, což svědčí o dlouhé nepřítomnosti bytostí.
Mýty zabývající se fenoménem Shan-gri Lá vstup popisují jako tunel vedený ve skalním masivu, po jehož projití stojí poutník náhle v teplé tropické krajině s bujnou vegetaci. Problém umístěni Šambhaly není zcela jasný ani zasvěcencům z řad kněží Bonn-po. Někteří se domnívají, že Šambhala existuje v některém větším nepřístupném údolí. Tuto domněnku však vyvrací skutečnost, že ani při současné, velmi přesné družicové fotogrammetrii, nebylo nic podobného zjištěno.) Mimo to není v takovém údolí možná inverze klimatu provázená existencí bujné flory. Proti svědčí i velké rozměry údolí.iJiná skupina kněžl hájí názor, že Šambhala spolu s říší Shan-shunů existuje v jiné dimenzi.ykam byla Shany přemístěna pro uchování do příštích věků. Pro tento názor svědčí nejen podivný charakter vstupního místa (mlha, plameny), ale i to, že dnes je známa existence vícero vstupních bran do jiných dimenzí, jak se o nich zmiňuje Bergier v knize „Víza na jinou Zemi“^0 existenci paralelních prostorů věděli již Mayové, kteří ve své kosmogenezi znají čtyři dimenze, lišící se parametry časoprostoru a žiji v nich lidé, nebo bytosti podobné lidem. Védské texty se zmiňují o existenci sedmi „dwipa“, což jsou jiné Země v paralelní dimenzi, vhodné pro přežití lidi. O existenci sedmi paralelních dimenzí ví i Kabala a rovnou je jmenuje: Geh, Nesziah, Tziah, Thebel, Erez, Adamah a Arga. Šambhala však není jediným městem, které starověké civilizace vystavěly a přesunuly do jiné dimenze. Podobně se to odehrálo i s mýtickým městem El Dorado (Město Slunce), které Španělé a mnoho dalších dobrodruhů usilovně a bez úspěchu hledalo v Jižní Americe. El Dorado mělo být založeno před 75 000 lety Vesmírnými knížaty (Dhyany Chohany) původně na Slunečním ostrově v jezeře Titicaca a před hrozící pohromou přesunuto do jiné dimenze. Od té doby údajně existuje současně v sedmi dimenzích. ,
O vlivu neobyčejně vyspělých mimozemských civilizací (bohů) na rozvoj pozemských civilizací psal ve svých knihách již Erich von Dánikcn a za tuto odvážnou tezi sklidil nemálo posměchu, často hraničící s urážkami. Systémová analýza používaná při studiu intelektuální evoluce Země ale závěry Dánikena z větší části potvrzuje a to v mnohem hlubším dosahu, než si dosud uvědomujeme. Systémové hodnocení dávných událostí staví před lidstvo nový obraz intelektuálních dějin lidstva a předkládá otázky, které nelze opominout, i když cítíme občas nepříjemné mrazení v zádech.
ZROZENÍ NEBESKÉ NESTVŮRY
Přijde čas
a náš svět zanikne.
Vyschnou velká moře
a pevninu spálí nebeský oheň.
To je dosti dobrý důvod k tomu,
aby k sobě byli lidé
vlídni, soucitní a láskyplní.
Visuddhi Magga.
Starobylé bonnské texty zaznamenávají, že před mnoha věky byl vzhled Země jiný, než dnes.) Zem obíhala kolem Slunce mnohem blíže a také směr jejího otáčeni kolem vlastní osy byl opačný. Proto kdysi Slunce vycházelo a zapadalo na východě. Dny byly kratší a podnebí bylo subtropické s bujnou

florou i početnou faunou. Poměrně blízko Země obíhala další planeta několikanásobně větší než Země a byla obydlená vyspělou civilizací pocházející z oblasti Plejád. Tato planeta zářila zlatožlutým světlem, a tak byla nazvaná Zlatá planeta či Žlutá planeta. Měla ale další jména jako Tir, Maldek, Malona. O civilizaci, která tuto planetu původně obývala, není mnoho známo, snad jen to, že v čele byla bytost Og či Ogo, která je v esoterické tradici ztotožňována s Luciferem či Zářícím Hadem. O civilizacích obývajících v téže době Zemi jsem se zmínil v předcházející kapitole. Starobylé báje vyprávějí, že Og se svým lidem se časem dostal do sporů s jinými skupinami bytostí žijících na Zemi a spor se postupně vyostřil v dlouhé a úporné války v meziplanetárním prostoru. V těchto válkách byl lid Oga nakonec poražen a zatlačen zpátky na Maldek. Krátce poté byla uskutečněna Lhay záměna sluncí a bezprostředně nato došlo k obrovskému výbuchu Tiru, který planetu Tir roztrhal a způsobil planetární kolaps. Příčina exploze Tiru není známa. Mohlo to být nezvládnutelné působeni slapových sil uvolněných při záměně sluncí, ale stejně dobře mohlo jít o důsledek selhání experimentů s novou zbraní připravovanou civilizací Tiru. Tir, který byl asi desetkrát větší než Zem, byl roztrhán a největší troska byla vymrštěna do kosmického prostoru, ale Slunce ji svou gravitací udrželo v dosahu, takže troska začala obíhat kolem Slunce po velmi extrémní oběhové dráze, jejíž rovina svírá nyní s rovinou ekliptiky úhel přibližně 46°. Délka oběhu trosky kolem Slunce je odhadována na 700-800 let a vždy jednou za 6 115 ± 50 let se přiblíží velmi těsně k Zemi. Podle zlomových struktur dna Atlantického oceánu a intenzity působení na Zem, odhaduji hmotnost této trosky 5,8 - 6 x 1027g, takže je srovnatelná se Zemí. Starověké národy o existenci této nebeské nestvůry věděly a daly ji mnoho jmen: Nimiru, Nibiru, Marduk, Amanyam a další. Tak se Nimiru stala osudem Země a lidstva, jehož existenci a evoluci determinuje opakujícími se ničivými cykly s intervalem 6 115 let (vypočtená střední hodnota cyklu). Kdy přesně došlo k destrukci Tiru není zatím možné zjistit, ale máme k dispozici poměrně přesný odhad prvého ničivého úderu, kterým Nimiru postihla Zemi v roce 113 519 ± 100 př.n.l.. Zbytek rozdrceného Tiru se pohybuje po původní dráze Tiru a část provází Nimiru na její cestě kosmickým prostorem. Při přiblížení Nimiru k Zemi je pak její vlečka kamenné sutě zdrojem krupobití žhavých meteoritů, které zasahuje Zemi. Po tomto prvním ničivém kataklyzmatu, kterým Nimiru postihla Zemi, následovalo ještě 18 ničivých cyklů a poslední dvacátý byl vypočítán k roku 2 666 n.l..
Pro posouzení destrukčních účinků cyklů Nimiru na Zemi bylo nutné zjistit, pokud možno přesně, jak vlastně vypadala tvář Země před rokem 113 519 pF.n.L Dlouho se zdálo, že je to nemožné, až v roce 1510, tedy 18 let po Kolumbově objevu Karibských ostrovů, vydal Henricus Glareanus mapu východní a západní polokoule. Tato mapa je dodnes kartografy považována spiše za dobový artefakt, který nemá žádnou kartografickou hodnotu. Když jsem se s Glarea-novou mapou seznámil, udivilo mne, že mapa zobrazuje i takové oblasti Země, které byly ve skutečnosti objeveny až mnoho let po vydání mapy. Jde například o Brazílii, jižní a západní Afriku, které Portugalci objevili v letech 1488-1500, ale až do poloviny 16. století tylo objevy úspěšně tajili před Francouzi, Španěly, Holanďany a Italy. Oblast Mexického zálivu, Floridu a mezoamerickou pcvninskou šiji objevil Ponce de Leon až v letech 1512-1513. Labrador objevil J.Cartier až v roce 1534, Svalbordu se dostal na dohled Barents při výzkumné plavbě v roce 1596. První objevilelské plavby Pacifikem se odehrály až v roce 1521 (Magalhaes, El Cano). Tato situace ovšem vyvolávala otázku, odkud Glareanus čerpal znalosti, podle kterých své mapy kreslil? V komentáři ke svým mapám Glareanus poznamenává, že měl k dispozici mapy velmi starého původu, ale jejich autory neznal. Podobný problém provází i původ podkladů, z nichž při kreslení svých map vycházel admirál a kartograf Piri Reis, Orontcus Finaeus a další autoři středověkých portulánů. Při pátrání po možném původu pramenů, z nichž zmínění karlografové vycházeli, končí cesta povětšinou u Alexandrijské knihovny z dob Ptolemaiovců. Když byla Alcxandria v roce 642 dobyta muslimy, byl obrovský poklad znalostí starověku zaznamenaný ve statisících svitků použit jako otop v lázních. Takové barbarství však není spojeno jen s expanzí islámu, protože již v roce 296 byly z příkazu císaře Diokleciána zničeny všechny písemné artefakty pojednávající o alchymii a v roce 389 z podnětu arcibiskupa Theofila byly ničeny další písemné záznamy. Jediné, co bylo uchráněno od zničení, byly starověké mapy, protože kartografické dokumenty mají vždy značnou strategickou hodnotu pro dobyvatele i obchodníky. Je tedy velmi pravděpodobné, že nejen Glareanus, Reis, Finaeus, ale i
Kolumbus, Vasco de Gama, Cabras, Bartolomeo Diaz a další ze středověkých objevitelů, měli k dispozici informace pocházející ze zničené alexandrijské Bibliothéky. Vraťme se ale k mapám Hcnrica Glareana, které zakreslují rozložení pevnin na západní (obr.2) a východní polokouli (obr.l). Obě mapy se však od dnešních map značně liší, proto je současní geografové nebrali vážně. Povšimněme si alespoň největších odlišností. Mapa západní polokoule podává zcela odlišný obraz americké pevniny, kterou zde zastupují dva relativně malé subkontincnly oddělené mořem přibližně v oblasti Panamské šíje. Nejsou zakresleny Andy, ale ani Skalisté hory. Ostrovy Karibského moře jsou mnohem větší, početnější, neexistuje oblast kanadské pevniny ani Aljaška. Africký kontinent je mnohem větší než dnes, a to o území jižně od rovníku, kde je v současnosti Guinejský záliv. Tato „nadbytečná“ část západoafrické pevniny však velikostí i tvarem odpovídá jednak největšímu z ostrovů Atlantidy, jednak ztracené pevnině prakontinentu Gondwany, rekonstruované podle Wegenerovy teorie. Výrazné odlišnosti jsou však i v oblasti jihovýchodní a východní Afriky. Dnešní Madagaskar je ještě součástí kontinentu, neexistuje Adenský záliv a na místě Rudého moře je pouze skupina jezer. Oproti současnosti je zakreslena několikanásobně větší rozloha Perského zálivu. V oblasti severní Evropy je Británie spojena se Skandinávií (Norsko, Švédsko), jejíž zbytek tvoří rozsáhlý ostrov. Severně od tohoto ostrova vidíme, dnes neexistující subkontinent zaujímající přibližně rozlohu šelfu od Svalbardu po Novou Zemi, zasahující do blízkosti dnešního severního pólu. Oblast Středomoří v podstatě odpovídá dnešní situaci, takže se domnívám, že tuto část mapových podkladů Glareanus upravil podle soudobých zkušeností. Mnohem zajímavější je však mapa východní polokoule (obr. 1), kde zcela chybí subkontinent Indie a komplex Himaláje. Protoindie je zde velkým ostrovem obklopeným početnou družinou menších ostrovů, ale překvapivě jsou zakreslena řečiště Indu a Gangy. V jižní části je zakreslen velký podkovitý ostrov Ruta a skupina dnes obtížně identifikovatelných ostrovů. Dva rozsáhlé subkontinenty zasahující hluboko na jih jsou identifikovány jako mýtické kontinenty Sundá a Sachul. Východně od ještě neexistující Austrálie leží početná skupina velkých ostrovů, o nichž staré tradice hovoří jako o souostroví Arquinesia či Ka Houpo o Kane či Kaskara. Konečně při východním okraji leží další velký ostrov uváděný v tradicích jako mýtická země California. Zatím nelze zjistit přesně období, které Glarcanova mapa zakresluje, ale domnívám se, že to bylo období před prvním kataklyzmatickým kontaktem Nimiru se Zemí, tedy před cca 115 000 lety. V souladu s texty Bonn-po a dalšími prastarými prameny jsem došel k názoru, že Glareanova mapa je obrazem tváře Země v době, než došlo ke katastrofickým změnám vyvolaným kontakty s Nimiru. Tento názor se postupně pokusím dokázat, ale závěr nechť si čtenář udělá sám.
Významné informace o změnách pozemského klimatu za uplynulých 160 000 let získal R.A. Kerr při výzkumu ledovců v Grónsku (obr.7). Lze konstatovat, že v tomto období nastalo několik etap náhlého zakolísání klimatu, přičemž řada

z těchto výkyvů se kryje v dobré shodě s vypočtenými středními daty cyklu Nimiru/Mezi 140 000-160 000 lety bylo poměrně stabilní chladnější období doznívání glaciálu riss, který začal asi před 200 000 lety. Prudké rozkolísání klimatu mezi 136 000-115 000 lety souvisí pravděpodobně s událostmi provázející záměnu sluncí a se zánikem Tiru. Prudký pokles teploty začínající kolem roku 115 000 je v dobré shodě s vypočítaným datem prvého kataklyzmatu, při kterém došlo ke srážce Nimiru se Zemí (113 519 př.n.l.). Mohutné teplotní skoky v období mezi 136 000-115 000 let nasvědčují tomu, že záměna sluncí nebyla nic jednoduchého ani pro Lhae. Poměrně nízká hodnota průměrné roční teploly v období konce rissu ukazuje na nedostatečný příjem energie z vyhasínajícího Slunce v období, které Kot-Sunové ve svých mýtech pojmenovali jako „období tmy“. Odhad této průměrné roční teploty je 8-10 °Ci Období prudkého vzrůstu průměrné roční teploty začínající asi před 119 000 lety je pravděpodobně i obdobím působení Shanů a dalších obřích božských entit na Zemi. Pokud je tento odhad správný, trvala éra Shanů přibližně 3 000 let^Je samozřejmé, že složitý klimatický vývoj Grónska může vést ke zkreslení a následně k dílčím chybným závěrům. Obdobné závěry jako z výzkumů Kerra lze učinit i z prací S. Lehmana a řady dalších vědců, kteří zkoumali změny klimatu v oblasti Atlantiku metodou zkoumání složení globigerinového bahna z úsady na mořském dně. Bohužel zatím podobné výzkumy nejsou provedeny na více místech Země, což by dovolilo získat podstatně jasnější obraz a výmluvnější důkazy.
Bezprostřední souvislost mezi zničením Tiru a zrodem Nimiru je pravděpodobná, proto se domnívám, že Nimiru je největší troskou Tiru o hmotnosti 5,8-6 x 10“g (hmotnost Země je 5,98 x 1027g), obíhající kolem Slunce v rovině ‚svírající s ekliptikou úhel 45-46°. Odhad délky jednoho oběhu Nimiru kolem Slunce (sluneční rok) činí přibližně 765 let, ale kolísání délky tohoto oběhu zatím nelze odhadnout. Vypočtená střední doba cyklu Nimiru 6 115 let má odhadovanou systémovou chybu ± 50 let, i když některé indicie naznačují nižší hodnotu kolísající mezi 2-20 roky. Můžeme tedy říci, že ipřibližně vždy po uplynutí 6 115 pozemských let, které odpovídají 8 oběhům Nimiru, dojde ke kontaktu, nebo alespoň těsnému přiblížení Země a Nimiru. Podle různých zpráv lze soudil, že k setkáni většinou dochází uprostřed léta, přičemž Nimiru nejprve učiní otočku kolem Slunce a pak se k Zemi přiblíží zhruba od jihovýchodu. Můžeme tedy Nimiru považovat za desátou planetu naší soustavy. V roce 1972 navrhl americký astronom M. Owenden hypotézu o existenci desáté planety a pojmenoval ji Astex. Podle Owendena se Astex v dávné minulosti pohyboval po oběžné dráze mezi Marsem a Jupiterem.jHmotnost Astexu odhadl na 5,38 x 10“g, což je přibližně devádesátkráte větší hmotnost, než má Země. J. Anderson z JET Propulsion Lab. z Pasadeny vypočítal, že desátá planeta s velkou pravděpodobností existuje a pohybuje se po značně výstředné oběhové dráze s délkou oběhu kolem Slunce asi 800 let. Přibližně o dva řády vyšší hmotnost Astexu oproti mému odhadu může spočívat v tom, že Owenden odhadoval hmotnost nejen Astexu, ale i oblaku kamenné sutě a ledu, který za sebou vleče. V dané situaci je existence desáté planety-Nimiru téměř jistá, známe odhad její hmotnosti i základní oběhové parametry. Je zřejmá souvislost mezi zničením Maldeku a příletem Nimiru, ale zatím chybí důkazy pro to, že Nimiru je velkým zbytkem zničeného Tiru, přestože mnohé indicie to naznačují.
Traktáty a letopisy z klášterů Bonn-po hovoří o prvním kataklyzmatu, které postihlo Zemi, velmi zasvěceně, což svědčí o bezprostřední účasti jejich autorů na těchto tragických událostech. Zmíněné texty vyprávějí, že entity obřích bohů sídlících na Zemi i na Tiru (Žluté planetě) se v některých otázkách nemohly shodnout a začaly mezi nimi různice, které přerostly v nepřátelství. Jednoho dne došlo mezi planetami ke gigantickému výbuchu, který otřásl Zemí a změnil poněkud směr jejího pohybu. Z vnějšího prostoru ožehlo Zemi plamenné moře a obloha se zatáhla směsí kouře a prachem. Po několika měsících se znenadání k Zemi blížila z prostoru velká rozžhavená planeta, která šikmo narazila do Země. Hrozný náraz provázený gigantickým bleskem vyvolal velmi silné zemětřesení, přičemž vznikala horstva, vynořovaly se pevniny a jiné pevniny zaplavovalo moře. Obrovská vlna mořské vody několikrát oběhla Zemi od jihu k severu a ničila vše živé. Slunce se na řadu dnů zastavilo uprostřed dne na obloze a šlehaly z něj obrovské různobarevné plameny. Střídaly se rychle žhavé i mrazivé vichřice a celou Zemi nakonec zahalila hustá tma. Z planety na Zem pršel hustý déšť meteoritů provázený bahnitým přívalem vody a ledu se štěrkem. Po několika dnech se mraky prachu a sazí začaly usazovat a opět se ukázalo Slunce, ale bylo malé a stále se vzdalovalo. Země se znovu začala otáčet kolem své osy, ale opačným smčrem než dříve, kdy Slunce vycházelo na západe a zapadalo na východě {západ-východ v dnešním pojetí). Po čase se oběh Země stabilizoval a Slunce se již více nevzdalovalo. Na Zemi nastalo mrazivé období a trvalo tři roky. Až do času kataklyz-matu neměla Země Měsíc, proto ani neexistoval na mořích příliv a odlivy Podle bonnských textů začal kolem Země její Měsíc obíhat až po odeznění kataklyzmalu, což by nasvědčovalo tomu, že se jedná o jednu z dalších větších trosek Tiru, kterou si Země podržela. Podle ság Dogonů však Měsíc byl „archou“ (dopravní lodí), na které převezla bytost Nommo předky Dogonů z planety Po-tolo v systému Siria na Zemi. Některé mýty entit z Alliplana se zmiňují o tom, že v dávných časech měla Země dva Měsíce, ale jeden z nich po čase zmizel. Tato otázka tedy zůstává zatím nerozřešena./ O dvou Měsících Země se zmiňuje i H.P. Blavatská, aleTjez bližších podrobností.
Trvalo mnoho let, než se živly uklidnily, skončilo zemětřesení a poklesla sopečná činnost. Oproti období před kataklyzmatem se den téměř dvojnásobně prodloužil, citelně se ochladilo a daleko kolem polární oblasti vznikaly ledovce a držel se mnoho měsíců sníh. Na nebi se objevily nové hvězdy i dosud neznámá souhvězdí, která nikdo z těch, co přežili, neuměl pojmenovat. Podobně vyznívá vyprávění, které Lobsang Rampa vyslechl od svého učitele.
/ Podle výsledků systémové analýzy odhaduji, že místo tangenciálního kontaktu Nimiru se Zemí leželo přibližně v oblasti Východokarolinské pánve, jak to naznačuje její nepravidelně kruhový obrys o průměru asi 1500 km s hloubkami kolem 7 000 m. (Z fyzikálního hlediska šlo vlastně o klasický šikmý ráz dvou nepružných kouli stejné hmotnosti a různé rychlosti. Po srážce Nimiru se Zemí pak nutně muselo dojít ke změně rychlostí i směru pohybu obou planet, což ostatně záznamy bonnských textů udávají. Tyto texty se však zmiňují ještě o jedné události, kdy v důsledku srážky byl vyrván značný kus země a zůstal po něm kráter mající dnes jméno Západosibiřská pánev. Během tisíciletí byl kráter této pánve vyplněn sedimenty a dnes je obrovskou bažinatou oblastí tvaru nepravidelného oválu s delší osou ve směru jiho-východ-severozápad. Přesně v tomto směru leží předpokládané místo kontaktu (Východokarolinská pánev), tak i Západosibiřská pánev. Je tedy pravděpodobné, že důsledkem šikmého rázu a poměrné křehkosti horních vrstev zemské kůry, bylo vystřelení rázového kužele homin, který s sebou odnesl i značnou část energie planetární srážky. Představa o postupné změně vektoru gravitačního pole Nimiru a poloha odpovídajících kolizních zón je uvedena na obrázku 5. O událostech a důsledcích této planetární srážky se zmiňuje i svatá kniha buddhistů Visuddhi magga.j která mimo jiné tvrdí, že hory pohoří Sineru se rozdrobily a zmizely v obloze, poté plameny vystoupily vzhůru a obklopily nebe (Warren). Pohoří Sineru bylo zřejmě západní části Sibiřské vrchoviny a jeho západním zbytkem je pohoří Ural. Bilance důsledků planetární srážky byla zřejmě hrozivá. H.P. Blavatská se odvolává na staré prameny, které vyprávějí o srážce Země s velkým nebeským tělesem. Důsledkem srážky prý bylo překocení Země provázené změnou směru otáčení. Byly zničeny a zatopeny dva velké kontinenty i s jejich obyvateli v počtu 60 milionů lidí,‘ O srážce Země s nebeským tělesem se zmiňuje i Hésiodos v Théogonii. Skutečně zmizely oba velké subkontinenty Sundá a Sachul a po nich zůstala řada souostroví ve východní‘ části Indického oceánu a v západní části Pacifiku. Gigantická příbojová vlna se přelila přes Sibiř i Asii a dodnes se v těchto oblastech nacházejí obrovské bludné kameny, či spíše skaliska, jejichž mateřské horniny se nacházejí tisíce kilometrů daleko. Původ takových reliktů nelze vysvětlit zavlečením ledovci během kvartéru, protože se zde nikdy ledovce nevytvořily (Geikie). Většina těchto zavlečených skal byla prokazatelně zavlečena z tropické oblasti./ Dalším důsledkem planetární kolize bylo naražení Protoindického ostrova do kontinentu Asie v území původního přímořského Tibetu, ležícího mezi řekami Indus a Ganges. Vytvořil se subkontinent Přední Indie a jako buldozer před sebou hrnul vrchní část litosférické desky Asie, která se měnila v horský komplex Himaláje. Tak se stal mírně zvlněný přímořský Tibet během několika desítek hodin, nebo nejvýše dnů, vysokohorskou zemí se studeným drsným klimatem./ Analogicky byly uvedeny během kolize do pohybu i oba protoamerické subkontinenty a hrnuly před sebou litosférickou desku pacifické oblasti, čímž se vytvořily horské komplexy And, Sieny Madre, Rocky Mountains, mezo-americká šíje a původně ostrovní kontinent California se spojil se Severní Amerikou. Geologické vědy tvrdí, že podle stáří hornin se komplex Himaláje vytvořil ve čtyřech etapách orogeneze asi před 40-60 miliony let. S tím je v rozporu skutečnost, že stáří říčních koryt Indu, Ganges i Brahmaputry je větší, než stáří Himaláje, ale ne větší jak 200 000 let. Podle stupně eroze usuzuji geologové H.dc Terra z Camegie Institutu a I. Petersen z Harwardu, že Himálaj (ale také Andy) vznikly nejpozději před 200 000 lety, patrně již v době existence lidské rasy. Problém spolehlivého určení stáří horského masivu spočívá v tom, že masiv je obvykle tvořen soustavou hornin různého stáří, přičemž i ta nejmladší hornina je obvykle mnohem starší, než je stáří vyvrásnění (orogeneze). Dobu orogeneze lze určit pouze v případě, že trhliny jsou vyhojeny mladšími horninami, či hydrotermální mineralizací určitelného stáří. Jen výjimečně lze pro dataci orogeneze využít MC metodu, pokud v trhlinách byly nalezeny organické zbytky (kmeny stromů, rašelina atd.). Ale i v takových případech nelze určovat stáří vyšší jak 50 000 let, což je hranice použitelnosti datace dle metody l4C. Pro určení stáří orogenezi mezi 50 000-500 000 lety neexistuje zatím spolehlivá metoda. Odhad orogeneze And ale lze provést díky několika značně neobvyklým nálezům. V několika jeskyních And ve výši kolem 3 000 m byly nalezeny hromady lastur mořských měkkýšů vyskytujících se v Pacifiku. Byly tam ale nalezeny i různé artefakty používané starověkými rybáři při lovu na moři, ale i v denním životě. Mexický archeolog G. Payone nalezl v Andách ve výši 5 700 m trosky rybářské chatrče obklopené hromadami lastur. Čtenář se mnou bude jistě souhlasit v tom, že je nepravděpodobné očekávat, že starověký rybář bude své úlovky nosit do výše 3 000 m, tím méně do výše 5 700 m a stavět si tam obydli. Existuje jediné přijatelné vysvětleni, že tyto lokality původně ležely na mořském pobřeží a teprve v průběhu orogeneze byly vyzdviženy do zmíněných výšek. Mýty Kot-Sunů i dalších jihoamerických kmenů se zmiňují o tom, že Tiahuanaco bylo v dávných časech postaveno bohy obřích postav přímo na mořském břehu, podobně jako několik dalších měst. Pak došlo k obrovské katastrofě provázené zemětřesením a zátopou. Během zátopy se břehy zvedly do velké výšky, ale i je posléze zatopilo moře. Nad vodou zůstala pouze nejvyšši hora Ancasmarca a na ní se zachránilo jen velmi málo lidi. Když moře ustoupilo, bylo Tiahuanaco v troskách a bylo omýváno velkým slaným jezerem, které je zbytkem moře. Aymarské pověsti zaznamenané H.Osbomem vyprávějí, že Tiahuanaco prý bylo vybudováno obřími bytostmi, jimž vládl bůh Chamac Pacha v době, kdy ještě nebylo Slunce. Bůh Chamac Pacha bývá také někdy nazýván jménem Pacarimac. Tradice starých peruánských kmenů zaznamenané dominikánským mnichem otcem Duranem udávají, že v dávných časech postavili na břehu bohové velké kamenné město s přístavem, které se jmenovalo Tiahuanaco. Náhlá katastrofa způsobila, že město se změnilo v trosky a ty zapadly do země. Město i s okolními horami vystoupilo do velké výšky a zbytkem moře je jezero Titicaca a Poopa. Dodnes prý část města Tiahuanaca leží na dně jezera, které prý bylo mnohem větší. Éra Chamac Pacha je první ze čtyř intelektuálních cyklů peruánské mytologické kosmogonie. V této éře žili na Zemi obři „pacarimac runa“ (zvaní quinametzinové), kteří vyhynuli ve vzájemných válkách a při epidemiích. V této době prý byl krátký den (14 hodin) a rok trval 676 slunci (dnů). Ještě před katastrofou, při niž bylo Tiahuanaco zničeno, existovalo v horách prastaré město kněží, jehož trosky nebyly nikdy nalezeny.
Rozsáhlé změny kontinentů se promítly i v legendách pacifických entit. Na jejich základě formuloval svoji hypotézu o existenci prakontinentu v centru Pacifiku D.ď Urville a hypotetický kontinent nazval jménem „Pacifida“. Z jeho hypotézy vyšel l.P. Lukaševič a své představy vtělil do série map zobrazujících vývoj Pacifidy až do jejího zániku. Hypotézu o Pacifidě ale podporuje také řada zoologů, ichtiologů a botaniků, protože pouze existence velkého pacifického kontinentu může vysvětlit, proč se na Hawaiském archipelagu společně vyskytuje flora (zčásti i fauna) Severní Ameriky, Jižní Ameriky, Austrálie, Indonésie a Polynésie. Podle fosilních nálezů to byla i flora Antarktidy před zaledněním. Široce se touto problematikou zabýval M.A. Menzbir v knize „Tajemství velkého oceánu“. Hypotetická Pacifida je pravděpodobně identická se subkontinentem Sachul z brahmánských tradic. Domnívám se, že hypotetická Pacifida byla spíše tvořena skupinou velkých ostrovů, které se subkontinentem Sachul a Sundá tvořily onen hledaný migrační most.
Paleomagnetické studie zcela zřetelně ukazují, že horniny mnoha skalních útvarů na různých kontinentech byly asi před 100 000 lety vystaveny působeni vnějšího magnetického pole majícího přibližně stonásobně větší intenzitu, než má geomagnetické pole. Vysvětlení těchto zjištění zatím věda nezná. Domnívám se, že možným zdrojem vnějšího magnetického pole mohla být pouze Nimiru. Nejasnost spočívá v tom, že při předpokladu stejné struktury a srovnatelné hmotnosti se Zemí, by i magnetické pole mělo být přibližně stejné jako pole Země. Pokud ale vnější magnetické pole mělo o dva řády vyšší intenzitu, musela by být hmotnost Nimiru rovněž přibližně o dva řády větší, jak předpokládá Owenden.
Současné geologické vědy nepřipouštějí možnost náhlých změn reliéfu zemského povrchu, tím méně náhlé rozsáhlé orogeneze, které by mohly přijatelně vysvětlit dost podivné okolnosti vzniku komplexu Himalájí, And, Rocky Mountains a dalších horstev, jakož i vznik Indie či Austrálie. Podle přijímané teze jsou změny povrchu Země způsobeny posunováním (plováním) kontinentálních i oceánských desek o hustotě 2,6-2,8 g/cm5, na kvaziplastickč litosférické vrstvě o hustotě 3,24-3,28 g/cm1. Vzájemně jsou tyto kry v pohybu, přičemž v místech, od nichž se vzdalují, vznikají působením tahových sil hluboké systémy trhlin-riftové zóny. Tam, kde se kry přibližují, vznikají působením tlakové složky sil subdukční zóny, v nichž se jedna deska zanořuje pod druhou. Nejrozsáhlejší známou riftovou zónou je Středoatlantský šev. Největší subdukční zóny leží těsně západně od obou amerických kontinentů a také východně od Japonska. Hnací silou těchto posunů má být podle dnešní verze Wegenerovy teorie rozpínání Země, které ale dosud nebylo potvrzeno. Podle výpočtů Jeffreye by musela být hodnota energie (hnací síly) uvádějíc! kontinenty do pohybu asi o jedenáct řadů (stomiliardkráte) větší, než plyne z předpokladu rozpínáni
Země. Tak lze dojít k závěru, že ta krásná teorie o pohybech kontinentů a subdukcích desek je stavbou na písku, která nemá fyzikální opodstatnění. To ale není všechno. Je zde totiž rozdílná hustota kontinentálních a spodních litosférických desek, která vylučuje možnost zanoření desky kontinentální, která je lehčí vzhledem k menší hustotě, pod těžší litosférickou desku Či do hustší spodní litosférické vrstvy, kde má docházet k jejímu taveni. Rozdíl v hustotách kontinentální a spodní litosférické vrstvy přibližně odpovídá rozdílu hustoty mezi vodou a korkem. Každý si může ověřit, že lehčí korkovou desku se nepodaří na delší dobu ponořil do vody. Jakmile je uvolněna z ruky, okamžitě vyplave. Rozdíl hustot totiž tvoří hnací sílu, která nutí korek plavat na vodě (Archimedův zákon). Podobně tomu je i v teorii subdukce kontinentální desky do hustší spodní litosférické vrstvy. Pokud by na čas došlo k subdukci pevninské kry, netrvalo by dlouho a opět by vyplavala. Celý proces subdukce by mohl probíhat pouze za předpokladu, že o něco rychleji, než je rychlost subdukce kontinentální kry, změní se její hustota tak, aby byla větší, než je hustota litosférické vrstvy. To ale není možné ani z fyzikálního, ani z chemického hlediska. Teorii subdukce kontinentálních desek tedy opusťme jako nepravděpodobnou a hledejme skutečné příčiny pohybu zemských ker, vzniku podmořských švů a hlubokých propastí. Domnívám se, že pohyb kontinentálních desek a další jevy s tím související jsou jen reakcí vrchních vrstev zemské kůry na náhlý vzrůst gravitace vyvolaný přibližující se Nimiru. Vrchní vrstvy se vydouvají vstříc gravitačnímu poli Nimiru a v nejtenčím profilu (rifrové zóně) se lomí a vytvářejí cosi jako střechový profil. Hřeben tohoto profilu praská a uvolňuje cestu vytékající lávě z magmatických krbů. Po takto střechovitě skloněné litosféřc začínají pcvninské desky klouzat na obě strany směrem od hřebenu (švu) a to tím rychleji, čím větší je sklon, který zase závisí na velikosti gravitačního pole. Na vzdálenější straně klouzající pevninské kry se vytváří nárazová zóna hrnoucí před sebou všechno ostatní. Na straně bližší, tak, jak se okraj kry od hřebene vzdaluje, se šev rozevírá stále více. Když se gravitační pole spolu s Nimiru vzdálí, začne výduť svrchních vrstev splaskávat, rychlost pohybu pevninských ker se zpomaluje a v oblasti riflu začíná intenzivní erupce lávy vytlačované splaskávající výdutí. Můžeme logicky předpokládal, že v oblasti riflové zóny musí každý cyklus Nimiru způsobit větší či menší rozevření švu a tak i větší či menší výtok lávy, která vytvoři po ztuhnutí větší či menší horský hřeben. Ten je při dalším cyklu opět rozlomen na dvě podélné části a odsunul k okraji nově se otevírajícím švem. Z toho plyne, že každý cyklus Nimiru se podepíše vznikem dvou přibližně stejně velkých lávových hřebenů, každý z nich je na opačné straně švu. Když vědecká expedice na lodi Meteor proměřovala reliéf dna Atlantického oceánu podél 17. rovnoběžky, nalezla na každé straně švu (riftového údolí) 18-19 souběžných lávových hřebenů. Skutečně počínaje srážkou v roce 1 li 519 př.n.l. a po posledním cyklu Nimiru v roce 3 449 př.n.l. se jedná celkem o 19 cyklů. Nejlépe jsou tyto hřebeny dílových zón čitelné v oblasti maximální intenzity gravitačního pole Nimiru, což je přibližně v oblasti rovníku.
Svou roli ovšem hraje i tloušťka svrchních vrstev litosféry a také dostatečný zdroj tekuté lávy, nemluvě o destrukčních vlivech zemětřesení či pozdější eroze mořskými proudy. Situace kolem riftové zóny ve středním Atlantiku je zachycená na obrázku 12. Podobné obrazy souběžných lávových hřebenů lze nalézt kolem všech známých riftových zón.
Kolize Země s Nimiru v roce 113 519 př.n.l. provází další neřešený problém, a tím je náhlý a výrazný pokles hladiny moří, zejména v oblasti Pacifiku. Při oceánografických výzkumech zjistil Y.Coustcau existenci několika příbojových teras pod současnou úrovní hladiny moře. Tyto terasy jsou zvláště výrazné v Indickém a Pacifickém oceánu. Stáří nejhlubší terasy je odhadováno mezi 150 000-500 000 let. Jelikož každá reliktní příbojová terasa svědčí o tehdejší úrovni hladiny moře, jedná se o neocenitelné informace. Tak zjišťujeme, že nejhlubší a nejstarší terasa dává svědectví o tom, že asi před 150 000 lety byla v Pacifiku úroveň mořské hladiny o 120-200 m (v průměru kolem 140 m) níže, než je tomu dnes. Po kataklyzmatu v roce 113 519 př.n.l. náhle vystoupila asi o 50-60 m, což přibližně odpovídá asi 15% dnešního objemu moří. Dodnes není zodpovězena otázka, kde se toto obrovské množství vody naráz vzalo? Anály bonnských kněží se v souvislosti s planetární kolizí Země a velké planety zmiňují o obrovské záplavě vody přicházející z vnějšího prostoru na Zemi. Tím je zjevně míněno, že vodní záplavy přicházely z kosmického prostoru. Můžeme se tedy se značnou pravděpodobností domnívat, že voda, která během kataklyzmatu dopadla na Zemi a způsobila zvýšení hladiny moří, byla zbytkem moří Tiru, který si až do okamžiku srážky nesla s sebou Nimiru. Pokud je tato domněnka oprávněná, může to představovat možnost, že s touto vodou Nimiru zanesla na Zemi i mnoho nižších a vyšších mořských organizmů, z nichž značná část mohla přežít do současné doby. Nepotvrzené zmínky starých textů hovoří o lom, že před srážkou Země s planetou byla atmosféra Země hustší a měla jiné složení plynů, přičemž obsah kyslíku měl být asi o polovinu vyšší, než dnes. S ohledem na existující tropické podnebí na téměř všech kontinentech a existenci bujné vegetace, by bylo možno vyšší obsah kyslíku v atmosféře očekávat. Zatím ale tato zpráva nebyla systémově potvrzena.
Kolize Země s velkou planetou, kterou pravděpodobně byla Nimiru, způsobila v roce 113 519 př.n.l. gigantické kata-klyzma, klcré zapříčinilo nejen výrazné orogenctické změny (Indie, Ilimálaj, Andy aj.), zvýšeni objemu pozemských moří, pravděpodobně i změnu složení atmosféry, zejména pak výrazné změny oběhových charakteristik Země. Tak se nejen prodloužil den i rok, ale Země se vzdálila od Slunce, došlo k jejímu překocení, změně smyslu otáčení podle vlastni osy, lidstvo bylo téměř vyhlazeno a výrazně byla zredukována i fauna a flora. Změnilo se klima a byl dán počátek série následujících cyklů Nimiru, z nich většina měla pro Zemi a její obyvatele katastrofální důsledky.

Pofidl cyklu	vypočteni doba
cyklu (pf. n. 1.)	systémové indicie a události	časový interval události (pf.n. 1.)	
1	113 519	vznik Himaláje, And, Sieny, Rocky Mountains; vznik Indie; zničeni kontinentů Sundá, Sachul, Californie; vznik Západoaibifské prolák-liny, překocení Zemé, zména ekliptiky, del9í den, deUi rok, zmêna klimatu - ochlazeni	okolo 113 000	
2	107 404	7	-	
3	101 289	výrazné ochlazeni klimatu	okolo 102 000	
4	95 174	7	-	
5	89 059	7	-	
6	82 944	prudké ochlazeni klimam	okolo 83 000	
7	76 829	výrazné ochlazeni klimatu	okolo 77 000	
8	70 714	začátek wurmského glaciálu	70 000 - 75 000	
9	64 5 99	mimé ochlazeni	okolo 65 000	
10	58 484	výrazné ochlazeni	okolo 58 000	
11	52 369	prvnf biblická potopa, zánik neandenálského Člověka, zánik země Mu
výrazné ochlazeni
vznik Arizonského kráteru	50 000- 55 000 okolo 52 500 okolo 50 000	
12	46 254	výrazné ochlazeni	okolo 46 000	
1]	40 139	první etapa masového hynuti mamutů výrazné ochlazeni	42 000 ±3 500 40 000 ■ 42 000	
14	34 024	Babylonská potopa
druhá etapa masového hynutí mamutů
prudké zakolísáni klimatu
hyne poslední neandertálec	cca 34 000 33 800 ± 2 700 cca 34 000	
15	27 909	prudké ochlazeni
masové hynutí trpaslicích mamutů v lokalitě Santa Rosa	cca 28 000 27 695 ± 2 500	
16	21 794	výrazné ochlazeni
exploze sopky Stronghili (Santorin)	cca 22 000 18 000 -22 000	
17	15 679	výrazné ochlazení, zatopení severní Evropy, vznik Gibraltarského průlivu, zatopení Sahary (Tritonské jezero), globální potopa podle Lindbcrga, zatopeni povodí Mississippi zánik Atlantidy dle Caycebo	cca 16 000 15 677	
18	9 564	prudké ochlazeni klimatu s následujícím oteplením sevemi Evropy
Oolfským proudem; Ogygova potopa, vznik Tavlanské lávové plosiny
zánik Tritonskébo jezera, pfílet Marťanů do Tibetu, srážka Nimiru
s Marsem a Venuši
třetí etapa masového hynuli mamutů
zánik Atlantidy	9 000- 10 000 94S0±2S0 cca 9600	
19	3 449	náhlý zánik kultur na pobřeží Středozemního mofe. Malty, Kypru, Kréty, Bahrainu, Britanie
zánik zemE Ruta, počátek mayského kalendáře, vznik Humboldtova
proudu, zničení Attiky
meteorický déiť v Chile, Peru, Argentině	3 500 - 3600
3 300-3 500 3 335 -4 100	
20	2 666 n.l.	biblický konec svéta, přechod Zemé do sféry vylllho védomí, zánik Nimiru		

PRVNÍ JEZDEC Z APOKALYPSY CVÁLÁ NA BÍLÉM KONI
Je více jevů v nebi a na zemi, než vaše školská moudrost může vyjasnit, Horalio ....
Hamlet (Shakespeare)
Od prvního kontaktu Nimiru se Zemí proběhlo již šest dalších cyklů, tedy necelých .17 000 let, přičemž události tohoto období zůstávají zahaleny neprůhlednou mlhou času. Z výsledků oceánografického výzkumu jsme sc však dověděli o třech náhlých výrazných změnách klimatu Země projevujících se skokovým ochlazením, ale stopy kataklyzmat z léto doby jsou překryty důsledky kataklyzmat pozdějších. Těžko lze odhadnout, kolik lidí přežilo první kontakt Nimiru se Zemí z původního počtu odhadovaného asi na 500 milionů, patrně ne více jak několik stovek tvorů rychle degenerujících vlivem nedostatku potravy a působení chladu. Země byla téměř vylidněná, zbavená potravinových zdrojů s atmosférou, v níž obsah kyslíku podle mého odhadu poklesl na 15-18 %/ Teprve až kolem 80 000 př.n.l. se situace na Zemi natolik normalizovala, že sc opět obnovila fauna i flora a upravily se i životní podmínky dovolující existenci bytostí. Na ostrovy Pacifiku a patrně i na Antarktidu byly vysazeny entity, jejichž původní jméno upadlo v zapomění a jejich potomky řadíme do skupiny Polynésanů. Jejich učiteli, ochránci a dohlížiteli byli Cachinové. Centrem této civilizace, z níž mimochodem pochází větší část jihoamerických indiánských ettit,   y^a mýtická Kaskara, patrně identická se „Zemí Mu“ í‘ ^avva 1 nebo „Zemí Munů“. Jsou-li Polynésané skutečně P°     ^ Munů, není možno zatím prokázat. Podle polynéskýcn 3 J1 amerických tradic pocházeli Munové a snad i Cacni z planety Toonaotekha.
Další entita měla jméno Thandové či Zendov^ a zena byla v oblasti Tarimské pánve a Gobi, které v le měly bujnou faunu a floru a staré texty o nich hov°rl J pozemském ráji. V oblasti Turánské nížiny tvořící úzerr“ Kaspickým  mořem a  pohořím  Hindúkuš  byl‘  v^sa^f1!‘ Thorásové, kteří tvořili nejpočetnější skupinu a v p07“ J dobách sc stali hlavním zdrojem neklidu na Zemi. Thoraso e představovali   skupinu   sedmi   ras:   Toltéky,   ^-m0 Mongoly, Ásy, Prasemity, Akkadiery a Danany. Tyto kmeno e entity měly výrazně odlišné rasové znaky, kterc sc P|j pozdějším míšení stíraly a kombinovaly. Tak Tolté‘covei barvu kůže měděnou až mědění hnědou,
Rmoahalove byl.
velmi tmavě hnědí až černí, Mongolové žlutí, Ásové by‘1 1 a Danani běložlutí. O zbývajících dvou kmenech mnoho nevíme. Jméno Thorásů pochází pravděpodobně od praboha Thora i Trora, přičemž částice „ás“ či „ása“ lze přeložit vc sn^,jg(. „potomek, semeno nebo dítě“. Thorásové jsou tedy ^.J Thora“. Některé starobylé prameny Thorásům Kumarové, Kurusové, Kimmcrové či Kama Nejzajímavějším kmenem Thorásů-Kumarů jsou Danani, někdy zvaní též Turánští Danové. Védská písma je oZ03^1 ^ potomky  bohyně Danany,  která byla vnučkou  Pra
Brahmy. Brahma je v podstatě identický s peruánským Ogem, ligurským Melkorem a Luciferem západní tradice. Byl to první z prabohů - Synů Boha, který se vzepřel vůli Otce a byl i se svými potomky zavržen. Brahma-Lucifcr-Melkor-Ogo byl poslán do „nebytí“ a děti svrženy na Zemi. Brahma měl dva syny Dakšu a Pulastyu, Pulastya měl syna Višravasu, kdežto Dakša tři dcery: Daitju, Pišaču a Danu. Od těchto čtyř vnuků Brahmy se odvozují čtyři plemena ásurů (Daitjové, Pišačové, Danani a Rakšasové). Početné údaje starých textů o ásurech, mnohdy si protiřečleí a matoucí jakýkoliv obraz o dávných událostech, jsem podrobil systémové analýze a podařilo se nakonec události i jejich aktéry uvést do vzájemné souvislosti. Dovolím si krátce odbočit a předestřít před čtenáře souvislý obraz dávných událostí.
^Kniha Dhyanů, nejstarší kniha Země, starší než Bible a apokryfní texty, starší než védská písma, popisuje veršovanou formou stvoření světa a lidstva v pěti evolučních stupních (rasách). Bytosti prvého a druhého evolučního stupně byly stvořeny Pánem zářící tváře (Bohem, Nejvyšší Inteligenci, Pánem Lhaů)/jako duchovní bytosti bez hmotného těla. Pán zářící tváře stvořil 12 synů Pitarů (Pitriů), které různé národy z různých časů vzpomínají mnoha jmény: Svatí Otcové Stvořitelé, Elohim aj.. Svým synům Pilařům uložil stvořit bytosti třetího evolučního stupně (rasy) a dal jim úkol vybudovat jednotlivé planetární systémy a v nich planety vhodné pro život lidí, rostlin a zvířat. Druhým úkolem těchto planetárních bohů bylo stvoření člověka a jeho výchova k dosažení stavu duchovní dokonalosti. Na Zemi sestoupilo

sedm planetárních bohů zvaných také Lhaové, Valarové, Dhyani či Anunnakové, spolu se vými pomocníky anděly (igigy, maiary, gandhárvy aj.). Těchto sedm planetárních bohů mělo hmotná těla, stejně jako jejich pomocníci byli obry
0	výšce 3-4 m, na končetinách měli po šesti prstech a v ústech dvě řady zubů. Bytosti třetího evolučního stupně ovládali schopnost transformace různých forem energie z vlastní vůle, takže běžně měnili hmotu v energii a naopak. Původně však bylo Valarů osm a nejmocnějším z nich byl Melkor, který je totožný s latinským Luciferem, hinduistickým Brahmou, védským Martandem (jedním z osmi synů matky bohů Aditji), ale také zavrženým božím synem Lokim z nordických ság. Svaté knihy vypravují, že dávno došlo k rozbrojům mezi nejstarším Synem božím a jeho sedmi mladšími bratry a rozbroje přešly až do ničivých vesmírných válek. Příčinou byla nezřízená touha prvního Syna božího po nadvládě nad ostatními a to na základě svého prvorozenství. Vnitřní podstatou disharmonie však byl jiný názor Lucifcra-Brahmy na to, jak má být stvořen člověk a jaké moci mu maji být dány. Pán zářící tváře (Bůh) totiž přikázal Dhyanům, aby duchovni tělo člověka (Buddhi), jež sám stvořil, opatřili astrálním tělem stvořeným ze substance vlastni Dhyanům a ti jeho příkaz splnili, takže lidé mají nejen duchovní tělo s duší od Boha, ale
1	astrální tělo od Dhyanů. Lucifer-Brahma měl za úkol stvořit hmotné tělo jako obal pro duchovního člověka Adama Kadmona stvořeného Dhyany. Lucifer-Brahma hmotné tělo pro člověka sice stvořil, ale pouze jako obal pro astrální tělo svémocně vytvořené bytosti z vlastní substance. Pán zářící
tváře však odmítl teto verzi člověka poskytnout duchovní tělo s duší. Takto vznikla zvrhlá plemena čtvrtého evolučního stupně, o kterých biblické texty hovoří jako o „satanských plemenech“, která byla se svým praotcem usídlena na planetě Tir, ale část z nich byla tajně přesídlena i na Zemi. Na Zemi však bylo přesídleno i značné množství různých kreatur, chimér, bastardů a dalších podivných kříženců obsahujících podíl lidského genomu, které zvrhlý prabůh Lucifer-Brahma se svými pomocníky vytvořil v rámci rozsáhlého programu genetického inžcnýrství.J Podrobněji o tom vyprávím v Přcdpekll ráje. Pozornému čtenáři je nyní již jasné, žejzvrhlými plemeny čtvrtého evolučního stupně a současně i potomky Luci-fera-Brahmy jsou Thorásové a Thandové, kteří unikli před zničením planety Tir a usídlili se na liduprázdné Zemi, kde se usilovně množili ve snaze ovládnout celou Zemi. Tyto události popisují védské texty ve vyprávěni o sedmi prabozleh (Indra, Mitra, Rudra, Tvaštar, Váruna, Šiva, Višnu) obřích postav, kteří přišli na Zemi ze souhvězdí Orion, aby zde splnili své posláni, ale narazili na povstání potomků Brahmy, s nimiž museli vést dlouhé a krvavé války. V temže smyslu hovoří i biblické apokryfní texty, částečně i Genesis, ale také mýty civilizací Altiplana (bytost Ogo či Chamac Pacha), ligurské a iberské tradice | zpracované J.R.L. Tolkienem v eposech Valaquenta, Sillmarillion, Ainulindalé a Akalabéth. Přítomnost těchto božských obrů třetího evolučního stupně na Zemi však dokazují nálezy zkamenělých obřích stop a nejstarší pocházej! z doby před 570 miliony lety (viz Přepeklí ráje). Došlo ale také k nálezům koster obrů či části skeletu v lokalitách u Montana
Bear, Lampock Ranch v arizonském Critterdernu, na kalifornském ostrově Santa Rosa a v údolí Spring Valley v Nevadě. Díky těmto nálezům ztrácí teze darwinistů půdu pod nohama a ustálené vědecké názory na evoluci pozemského života se jeví jako chybné.
I Když Lucifcr-Brahma neposkytl Dhyanům vhodné hmotné tělo pro duchovního Adama (Adama Kadmona), byli nuceni jej vytvořit sami a to oddálilo vysazení člověka pátého evolučního stupně na Zemi až do doby přibližně před 35 000 lety. Mezitím museli Dhyanové a jejich pomocné sbory porazit vojensky potomky Brahmy - ásury/Ale to je již jiná kapitola. Snad za zmínku stojí, že Dhyanové, tito prabohové a děli matky bohů Aditji, se usídlili na Ceylonu, v jižní Indii a na ostrovech v Indickém oceánu, zejména na archipelagu Ruta
Tento pokus o rekonstrukci rozvoje pozemských ras a osídlení jednotlivých kontinentů není jistě úplný vzhledem k nepočetným a neúplným pramenům. Přes tento nedostatek si čtenář jistě může vytvořit alespoň v hrubých obrysech obraz situace po planetární srážce v roce 113 519 př.n.l. a před neméně závažným cyklem Nimiru v roce 70 714 př.n.l., kterému se nyní budu věnovat.
Poslední zalednění známé pod jménem „wurm“ začalo podle glaciologů a geologů v období přibližně 70 000-75 000 př.n.l.. Éra „wilimu“ byla zprvu zjištěna pouze v oblasti severní Evropy, ale další výzkumy zjistily stopy tohoto zalednění i v jiných oblastech severní polokoule. V Severní Americe je wurmské zalednění známo jako „zalednění wiskonsinské“, v severním Rusku má jméno „valdaj“ a v severní Asii „zirjan“. Jelikož se jedná o glaciál z geologického hlediska mladý, bylo po něm nalezeno mnoho přesvědčivých stop, které dovolily poměrně přesně vymezit hranice ledovce. V Severní Americe ledovec „wiskonsinu“ zasahoval až po 40° s.š., tedy po oblast Missouri, Indiány a Illinoi. V Evropě nedosáhl ani 50° s.š., i když existovaly menši izolované ledovce alpské oblasti, Krkonoš, Šumavy a na Klínovci v Krušných horách. Oproti očekávání ledovec v severní Asii zasahoval pouze ke hranici 75° s.š.. Příčina tohoto asymetrického rozloženi není dodnes objasněna, ale není objasněna ani příčina éry wiinnskčho zalednění. Jak jsem uvedl v Předpeklí ráje, domnívám se, že příčinou čtvrtohorního zalednění až po jeho poslední etapu zvanou „riss“ byla klesající výkonnost původního Slunce, které přecházelo do stadia rudého obra. Střídáni glaciálů s interglaciály bylo důsledkem nerovnoměrného spalováni vodíku, jehož zásoby klesaly k nule. Slunce se tedy chovalo podobně jako blikající dohořívajícl svíčka. Po záměně Sluncí bylo nové mladé Slunce natolik výkonné, že vznik nového glaciálu je teoreticky nezdůvodnitelný. Příčina tedy v případě wurmu nespočívá ve Slunci, ale má zatím neznámý mechanismus. Podle názorů vědců existovaly dvě až tři etapy wurmského zalednění a jeho konec byl shodně udáván do obdobi přibližně 10 000 let př.n.l.. Když jsem prováděl systémovou analýzu výsledků výzkumu klimatických změn v oblasti Atlantiku, které prováděla celá řada vědců, např. S. Lehman, M.E. Raymo a W.F. Ruddiman, R.A. Kerr a další, ve vztahu k wurmskému zalednění a k výpočtům cyklu Nimiru, získal jsem několik velice překvapivých závěrů. Předně wurmské zalednění neni tvořeno pouze třemi cykly, ale nejméně jedenácti cykly a datace těchto cyklů překvapivě dobře souhlasí s vypočtenými daty cyklů Nimiru. Z toho ovšem vyplývá jediný závěr a sice to, že wurmské zalednění je přímým důsledkem cyklů Nimiru, takže kdyby nebylo Nimiru, nebylo by ani wiirmského zalednění. Totéž samozřejmě platí i pro wiskonsinské, valdajské a zirjanské zalednění, neboť jsou s wurmským identické. Výsledky srovnání jsou uvedeny v tabulce II.
etapa	období dle klimatologických	vypočtené cykly	
wurmu	výzkumů (pf. n. 1.)	Nimiru (pf. n. 1.)	
w,	75 000 - 70 000“	70 714	
w2	65 500“	64 599	
Wj	58 000k	58 484	
v/t	55 000 - 50 000‘		
	49 000“	52 369	
ws	47 000b	46 254	
w4	40 000b	40 139	
w,	35 000‘. 33 500“	34 024	
wB	28 000-26 000*		
	27 900“, 28 000‘	27 909	
w4	22 000“,21 000‘	21 794	
w,o	18 000- 16 000“		
	15 600‘	15 679	
	10 000“, 10 000‘	9 564	

Tabulka II.: Vztah mezi cykly Nimiru a Wiirským zaledněním a     podle glaciologických výzkumů b    podle S. Lehmana c     podle M. E. Rayma a W. F. Ruddimana
Příčina asymetrického rozložení hranic wůrmsko—wiskonsinského ledovec je pravděpodobně v tom, že jeho epicentrum leželo v oblasti severovýchodní Kanady (Hudsonův záliv). Vědci odhadují objem tohoto ledovce na 40 milionů km‘ s tím, že nejméně 80 % této hmoty ledu bylo na severoamerickém kontinentu.
Indiánský kmen Hopi uchovává tradice svých předků podobně jako mnoho dalších sevcro-, mezo- i jihoamerických entit, které sahají do velmi vzdálené minulosti. Mimo jiné se v tradicích Hopiů vypravuje o tom, že v dávné minulosti po sobě existovaly a katastroficky zanikly tři světy (intelektuální éry).
V	prvním věku poslali bohové na Zemi prvé lidstvo a tento svět zničila ohnivá planeta či nebeský oheň. Po něm nastoupil druhý věk a len skončil záplavou ledu. Pak přišel třetí věk a to byl věk, ve kterém přišli k Hopiům Cachinové a vznikla Kaskara. Před zánikem Kaskary včas převezli Cachinové na létajících člunech Hopic na pobřeží Mezoameriky. V této tradici můžeme zřetelně vnímat reflexy na první globální katastrofu z roku 113 519 př.n.l., druhou ledovou katastrofu lze ztotožnil s náhlým nástupem poslední ledové doby - wurmu.
V	knize Světlo z dávných věků jsem popsal předpokládaný mechanismus (katastrofického kontaktu Nimiru se Zemi, kdy v jedné fázi gravitace Nimiru způsobí vznik gigantického vodního slapu z mořské vody. Část tohoto slapu se odtrhne a gravitační pole Nimiru jej vtáhne jako obrovskou kapku do stratosféry. Zde ztratí své teplo, zejména skupenské teplo tání, takže jako přemrzlá ledová tříšť o teplotě kolem -40 °C dopadne po vzdáleni Nimiru zpět na Zem, přibližně do oblasti severního polárního kruhu. Tímto způsobem se na Zemi dostane ve velmi krátkém čase obrovská „zásoba“ chladu, která nejenže vysvětluje náhlý nástup vvurmu, ale vysvětluje i periodické skokové změny klimatu v pozdějších obdobích, ale také dodnes neobjasněné opakující se náhlé masové hynutí velkých zvířat, zejména mamutů, j superbizonů a kočkovitých šelem. Dosud neroztálým zbytkem těchto periodicky se opakujících ledových spadů jsou vrstvy permafrostu různého stáří, přičemž nejspodnějšl vrstvy jsou glaciology zařazeny do období přibližně před 100 000 lety. J. Lalande vypočet!, že při kontaktu Země s nebeským tělesem téže hmotnosti jako má Země, způsobí vytažení hřebene (slapu) mořské vody do různé výše, závisle na tom, v jaké vzdálenosti bude Zemi míjet. Při vzdálenosti 50 000 km dosáhne výška vodního hřebene asi 4 km^Odhaduji, že při vzdálenosti obou těles 10 000 km to bude již kolem 10 km výšky slapu a jeho značná část se na čas ocitne ve stratosféře. Objem takto odtržené vodní kapky odhaduji přibližně na 56 milionů km1, |Z čehož ve formě přechlazeného ledu o teplotě stratosféry se na Zemi vrátilo odhadem 55 milionů km1 (60 milionů km1 ledu) a zbytek strhla Nimiru za sebou do kosmu. Pravděpodobně podobné podmínky byly vytvořeny při cyklu Nimiru v roce 70 714 př.n.l. a přechlazená ledová masa dopadla do oblasti Kanady západně od Labradoru. Pozůstatkem dopadového kráteru je dnešní Hudsonův záliv mající tvar oválu, jehož delší osa leží ve směru jihovýchod-severozápad, tedy v předpokládaném směru pohybu Nimiru i ledové tříště padající ze stratosféry. Tak byl pravděpodobně vytvořen prvý ledovec období w, a každý další cyklus Nimiru tento severský ledovec „přiživoval“ o 10-30 milionů km1 ledu, které dopadaly porůznu do okolí polárního kruhu od Aljašky až po Novou Zemi. Konec wurmu—wisconsinu konči až ve stupni wM, kdy Nimiru otevřela cestu Golfskému proudu do Severního ledového moře. Můžeme považovat za jisté, že každý z cyklů Nimiru způsobí dočasné ochlazeni klimatu Země díky popsanému mechanismu vytvořeni přechlazené ledové záplavy. Míra změny klimatu zřejmě odvisí od množství dopadlé ledové tříště a ta opět od míry přiblížení Nimiru k Zemi. V současné době jsme v etapě blížícího se nového cyklu Nimiru, čemuž nasvědčuje i zrychlující se odtávání polárních a vysokohorských ledovců. Příčinu pozorovaného oteplováni klimatu Země musíme hledat výhradně v tom, že v celkové tepelné bilanci pro každé období mezi cykly je příjem sluneční energie výrazně vyšší, než množství energie nezbytné k roztáni ledovců a ohřátí lající vody na průměrnou roční hodnotu. V rámci této bilance pak efekt tzv. „skleníkového efektu“ je podružný, i když ne zcela opomenutelný. Odhad provedený pro podmínky srážky Nimiru se Zemí v roce 113 519 př.n.l. ukazuje, že Země mohla přijít přibližně o 55 milionů km1 vody, které Nimiru odvlekla do kosmického prostoru. Toto množství odpovídá zhruba 4 % současného objemu moří, které by vedlo ke snížení hladiny přibližně o 150 m vůči současné úrovni. Z těchto bilančních úvah je dostatečně zřejmé, jakým vlivem se projevuje Nimiru v historii Země a lidstva. Cyklus Nimiru v roce 70 714 př.n.l. byl příčinou poslední ledové doby wurmu, která se projevila značným ochlazením klimatu především v Turánské nížině.
Poklesla intenzita dešťových srážek a oblast nížin pod Hindúkušem se začala rychle měnit ve slep a místy i polo-pouště. Důsledkem byl rostoucí nedostatek potravin, což přinutilo Thorásy k prvému rozsáhlému stěhování národů, které se neobešlo bez sporů a konfrontací. V této době napadli Mongolové spřátelené Thandy, způsobili jim značné ztráty a posléze je zcela vytlačili z Tarimskč pánve i Gobi, neboť tato území nebyla změnou klimatu příliš postižena. Thandové, vzpomínaní v tradicích místních horalských kmenů Ala Tau a Tien Shanu jako mýtičtí dobří Geniové, nebyli příliš početní a nebyli ani bojovnou entitou, protože se zabývali vědou, uměním a rozvojem duchovní sféry člověka. Když se Thandové po počátečních porážkách vzchopili a vítězství se klonilo na jejich stranu, přišli prohrávajícím Mongolům na pomoc další kmeny Thorásů a touto přesilou byli Thandové poraženi na hlavu, zdecimováni a zatlačeni do podzemních knihoven a laboratoři a všechny jejich východy Thorásové zavalili zřícenými masami skal. Nepočetná skupina Thandů, která tuto tragickou porážku přežila, rozdělila se na dvě skupiny. V jedné části se soustředili Thandové zabývající se vědou a duchovními obory a spolu s Králem Země (Manuem) odešli do paralelní dimenze a zde založili posvátné duchovni centrum Agahartu, známé i pod dalšími jmény jako Aharta či Agharta. To se odehrálo podle bonnských tradic přibližně před 60 000 lety. Druhá, početnější skupina Thandů, odešla na souostroví obklopující severní pól, kde v té době panovalo mímé klima a zde založili další mýtické centrum, které řecké báje vzpomínají jako Hyperboreu (zem vysoko na severu), čínské báje hovoří o „zemi lidu Chua-su“, nejstarší védské tradice hovoří o Airyana Vaejo (Ráj Arjů) či Práthnam Okah (Pravlast).( Zajímá-li čtenáře hlouběji tento problém, doporučuji knihu „The Arctic Home in the Vedas“ (Poona City, India Kesari 1930), sepsanou jedním z největších duchovních vůdců Indie Bal Gangadhar Tilakem. Tato mýtická říše má své místo i v genealogii prvních císařů, protože se zde narodil mýtický císař Fu-si (Fo-hi), který přinesl do Číny civilizaci a od něj pochází též systém trigramů. Domnívám se, že je identický s řeckým bohem Apollonem, jehož rodištěm byla rovněž 1 lypcrborea. { V některých pramenech se Hyperborea spojuje s dalším civilizačním centrem Thule (řec. Ultima Thule - Nejzazší Thule). Dosavadní neúplné výsledky systémové analýzy však naznačují, že Thule bylo jméno civilizačního centra ležícího v místě dnešní Antarktidy, které bylo opuštěno ještě před planetárním kolapsem v roce 113 519 př.n.L Před tímto kataklyzmalem totiž Antarktida ležela na severním pólu.(0 obyvatelích Thule je známo velmi málo, přestože byli současníky Shan Shunů a Manehunů. Domnívám se, že Thule, podobně jako Šamballa, byla před kolapsem přemístěna do paralelní dimenze. Nyní se vrátíme ke stěhování jednotlivých kmenů Thorásů. O Mongolech, jejichž kmenovým emblémem byla želva, již víme, že obsadili oblast Tarimskč pánve a Gobi a postupně se šířili zejména východním směrem. Část Mongolů se po čase dostala až do Mezoameriky a od nich pocházejí některé entity, zejména nahujské kmeny (Mayové, Aztékovč a další). Kmen Ásů odešel západním směrem do oblasti Černého moře a osídlil celé jeho přímoří, včetně větší části dnešního Bulharska. Řecka, Malé Asie, dolního povodí Donu a Dněpru, ale také oblast Kavkazu./Některé antické prameny Asy nazývají Kimmery či Cheimery, kteří obývali především území severně od Černého mořeného/, staroperské jméno bylo Achšaena (černý) a u Řeků sc ustálilo pojmenování Pontos euxeinos. Mocenským centrem Asů bylo město a pevnost Asgaard (Hrad Asů) a nedaleká Thora či Trora měla být hieratickým centrem a chrámem zasvěceným prabohu Thorovi (Trorovi). Nordické hrdinské zpěvy a báje Thoru či Troru ztotožňují s antickou Trójou, ale doklady o této identitě zatím chybí. V této druhé oblasti/žili Asové v klidu po dlouhá tisíciletí, než se zapletli do démonských válek po boku atlantských Toltéků, Dananů a Mongolů, kteří se považovali za „syny Luny“ a odpůrce „synů Slunce“ (surů). Armády surů, kterým Asové říkali Vanové, pod vedením vojevůdce Para-šu-Rámy Asy porazila a ti co přežili, odešli v rámci deportacc na sever Evropy a na pobřeží Ledového moře (Mléčného moře). Z dvanácti deporlovaných rodů či rodových skupin Asů se posléze vytvořilo dvanáct germánských kmenů, J které po mnoha tisíciletích začaly vojensky dobýval střední a jižní Evropu. Germáni se tedy od svých prapředků Ásů nelišili agresivitou a výbojností, ale od nich sc ani nepoučili a v dalších časech vedli mnoho dobyvačných a loupeživých válek proti Keltům, Římanům, Slovanům a dalším národům. Germáni tedy zřejmě nejsou potomky Arjů, jak o sobě mylně často tvrdí, ale jsou původem Asové a také ásurovč. Rovněž ani symbol Synů Slunce—svaslika, kterou nacisté zneuctili a zdiskreditovali, nenáležel
Ásům, ale vítězným surům. Různé verze árijské svastiky jsou symbolem božské síly Slunce, podobně jako ji symbolizuje keltský kříž, který je stylizovanou formou svastiky.
/ Kmen Rmoahalů osídlil nejprve horské oblasti Severní Ameriky a později se rozdělil na čemé Olméky a hnědé Tlavatly^ Olmékové obývali především horské oblasti, kdežto Tlavatlové jsou předky řady severoamerických stepních indiánů.
! Kmen Dananů (Thuata de Danaan) osídlil hlavni ostrov atlantského archipelagu jménem Meropida (obr.3), který měl řadu dalších jmen: Saturnia, Siriad, Samah-tumi-whoo, nebo ostrov Bílých Hadů. Totemovým symbolem Dananů byl létající had či drak. Po ěase Danani byli z tohoto ostrova vytlačeni Toltéky a odešli na evropský kontinent, který osídlili od Iberského poloostrova až po západní Řecko. Postupně ovládli i západní a severní Afriku až po povodí Nigeru.
Tollékové byli nejpoěetnějším, ale také nejprůboj-nějším a nejagresivnějším plemenem Thorásů, takže osídlili všechny ostrovy v Atlantském oceánu a také přímořské oblasti Mezoameriky, Severní Ameriky a karibské pobřeží Jižní Ameriky. Toltékové se brzy vyvinuli v dominantní skupinu Thorásů díky bojechtivosti, značné agresivitě, průbojnosti a touze ovládat jiné národy. V dávných tradicích byli nazýváni Rudými démony, Rudými ásury či Zlými atlantskými čaroději. Zdá se, že spolu s Mongoly byli hlavními iniciátory a aktéry vzpoury proti Lhaům (surům), která přerostla ve tři ničivé války démonů, o nichž se zmiňuji v Předpekli ráje.(Thorásové i Thandové, ale také jejich protivnici Lhaové, byli obry nejméně dvojnásobné výšky oproti dnešním lidem, dožívali se asi 1000 let a ovládali mocné duchovní síly, protože byli bytostmi ve vyšším stavu vědomi, než dnešní lidé. / Všechny kmeny Thorásů a Thandů představuji pozemské lidstvo čtvrtého vývojového stupně a v pramenech různého původu jsou označovány různými jmény.) Nejčastěji se hovoří o vzbouřených bozích-ásurech, řecké báje je znají jako Titány několika generací, tibetské texty je pojmenovali Lhamaiynové, biblické prameny jim říkají „padlí andělé“, v jižní Indii jsou vzpomínáni jako Kurusové či Kumarové a podobně. Ostatním lidstvem byli velmi obáváni a uctíváni jako božské či polo-božské bytosti mající velkou moc a schopnost lidem škodit nebo pomáhat. Četné mýty indiánských kmenů obou Amerik, podobně jako esoterické prameny, staví proti sobě dva póly Zlo - Dobro, přičemž představiteli Dobra byli Bílí Hadi—Danani, kdežto Zlo zosobňovali Černí Hadi - Toltékoyé. Každého nutně napadne otázka, odkud pochází moc Atlanťanů a dalších kmenů Thorásů? Starobylé záznamy tibetských knězi z klášterů Bonn-po se často zmiňují o tom, že Lhamaiynové prováděli rozsáhlé archeologické vykopávky v troskách měst postavených Shan-Shuny, Menehuny a dalšími vyspělými entitami, které byly zničeny během první srážky Nimiru se Zemí. Tyto entity nazývané Sadhui či Svatými, byly neobyčejně starou a duchovně i technicky vyspělou mimozemskou entitou a v artefaktech i knihovnách Sadhuů spočívá pramen technických, technologických i vědeckých znalostí atlantských Thorásů, ať již jde o Toltéky či Danany. Diky získaným informacím a vzorkům přístrojů i hmot, dosáhli
Atlanťané vysoké vědeckotechnické úrovně ještě před kataklyzmatem v roce 52 369 př.n.l.,při němž byl hlavní ostrov Meropida rozlomen na několik menších ostrovů, ale jinak atlantská civilizace nebyla příliš rozběsněnými živly postižena. Přestože na vrcholu svého rozvoje byli Atlanťané nesrovnatelně dále než se jeví vědeckotechnický pokrok současného lidstva, lze pozorovat projevy stejných či obdobných zhoubných tendencí. Obě civilizace se projevují rychlým, takřka explozivním rozvojem v hmotné oblasti, ale rozvoj v duchovní oblasti stagnuje nebo se odehrává nesrovnatelně pomaleji. Tento evoluční paradox, kdy hmotný rozvoj se odehrává mnohem větší rychlostí než duchovní rozvoj, takže hmota není pod kontrolou ducha, vytváří vnitřní zárodek budoucího samozničení lidstva, tedy cosi jako zpětnou vazbu blokující evoluci v chybném směru. Osud Atlantidy to stvrzuje. Lze říci, žc atlantská civilizace v zenitu svého rozvoje se přeměnila v ateistickou společnost vyznávající výhradně hmotnou vizi života s maximálním osobním prospěchem, aniž brala v úvahu platnost zákonů daných Stvořitelem, lak si Atlanťané vytvořili novou karmu a ta jim předepsala velmi tvrdý účet. Zánik Atlantidy je prvním karmickým zákonem a dalším je ztráta vyššího stavu vědomi všech Thorásů, jejichž bytosti byly nadále svým osudem připoutány k osudům Země. Kdysi mocní polobozi se stali smrtelnými lidmi krátkého života trpícími nemocemi a všemi útrapami tohoto pozemského předpeklí. F.voluce jejich ducha začala znovu podle nové karmy, a to od prvého nejnižšlho stupně. To je podstatou biblického „pádu andělů“. Bohužel, existuje mnoho

indicií naznačujících, že současné lidstvo nepoučeno osudy svých prapředků, pokračuje tvrdošíjně dál po jejich pomýlené cestě. Hledáme-li příčinu „pádu andělů“, nalezneme odpověď v tom, že Thorásové zneužili především genetického inženýrství k vytváření zrůdných bytostí majících vědomí Thorásů a vitalitu i fyzické schopnosti zvířat. Thorásové totiž potřebovali pro vedení válek velké množství spolehlivých a výkonných vojáků a biologických válečných strojů (robotů). Vrchol tohoto zrůdného genetického inženýrství byl dosažen, když vědci Thorásů začali používat pro své genetické experimenty novou, dokonale Lhay vyšlechtěnou lidskou rasu Adam Kadmon, což bylo příčinou genetické degenerace této rasy a její důsledky dodnes přetrvávají. To je podstatou biblického „smrtelného hříchu“, což nebylo upravovateli a editory Bible pochopeno. Pouhé pokřtění novorozence z něho nemůže smýt onen „smrtelný hřích“, který kdysi jeho předkové obdrželi z rukou atlantských vědců. Podstata vězí ve struktuře genomu člověka a není v jeho silách, aby ji vlastním přičiněním změnil./Před tím, než byla rasa Adam Kadmon vysazena na Zemi, což se odehrálo přibližně před 35 000 lety, používali Thorásové jako nosný genetický materiál starou původní pozemskou rasu primitivních lidí, která se autenticky a bez vnějších zásahů vyvíjela v oblasti centrální Afriky, tedy v oblasti kataklyzmaty málo zasažené. \ Domnívám se, že početné artefakty a kosterní pozůstatky mladší jak 100 000 let, jsou spojeny s existencí tohoto druhu bastardů vyšlých z rukou zrůdných atlantských vědců. Jedním z bastardů byl patmě i člověk neandertálský (Horno sapiens neanderthalensis)!^ČIověk neandertálský, který má být podle vědců prvním zřetelným krokem na cestě sapientace člověka, je ve skutečnosti pouze slepou uličkou evoluce či spiše degenerací člověka, kterou Bible a řada apokryfních biblických textů označuje jako „pád člověka“ v důsledku smrtelného hříchu jeho otců. Asurové (Lhamaiyové) vytvořili mnoho bastardů a zrůdných forem majících podíl lidského genomu, ale i mnoho monster různých zvířecích forem, které se v přírodě množily a samovolně křížily. Kniha Dhyanů o tom říká:
„Vzali si (ásurové) ženy z kmene Amanasa (bezrozumných) krásné vzhledem a přivedli na svět obludy, zlé démony mužského i ženského pohlaví, také Dakiny s nízkou inteligencí“.
Bonnský komentář ke Knize Dhyanů konstatuje, že Lhamaiyové se zabývali tvorbou lidozvířat a dalších monster a tak upadli do hříchu. Pán Lhaů pak zakázal pokračováni těchto experimentů, ásury potrestal neplodností a genetickým zásahem znemožnil další křížení lidí se zvířaty i vzdálených zvířecích druhů mezi sebou. Pak byla zničena červená a modrá plemena spolu s obludami, které vytvořila. Podobně hovoří biblické texty o zničeni zvrhlých (satanských)plemen Túbalů, Júbalů a Túbalkainů, pocházející od linie Evy, kterou svým semenem oplodnil Velký Had (Lucifer).
Kabbala Denudata (Siphra de Zeniuta kap.I.,§3,19) popisuje trest, který následoval:
„Králové sedmi plemen zemřeli a jejich obaly byly zničeny, jejich potomci nebyli nalezeni a Země byla zpustošena“. Toto je podstata a událost biblického smrtelného hříchu, který
církevní otcové nepochopili a k nepochopení zamlžili. Podobné události však nacházejí reflexe i v babylonských bájích. Bohyně Tiamat si ku pomoci vytvořila hrozné dravé obludy, aby ji pomáhaly v boji s nepřáteli, v jejichž čele stál Marduk, identický s Diem řeckých bájí, ěi Indrou védské tradice. Jeden z textů to popisuje takto (Labat):
„Zuřivé draky s hrůzou spojila,
dáno jim vědomí a tak rovni byli bohům.
Pohled na ně nese záhubu,
těla nezranitelná maji.
Vytvořila létající hady,
draky i sfingy s tělem lva
a běsnící vlkodlaky,
také člověka s tělem štíra či ryby,
rovněž kozorožce
v boji bezcitné a nepřemožitelné
a také duchy uraganů“. Podobně i J.R.R. Tolkien v eposu Silmarillion hovoří o draku Glaurungovi, skiritech jezdících na vlcích či dracích a dalších zrůdách. O velkém množství nebezpečných příšer množících se po celé Zemi a ohrožujících lidstvo vypráví i starobylá kniha Shan-chaj-Ťing (Kniha hor a moří), která byla sepsána na počátku dynastie Chan (1027 př.n.l.). O celosvětových honech na velké smečky nebezpečných zvířat zaplavujících Zemi, se ve svých seancích zmiňuje i Edgar Cayse. Tyto hony probíhaly údajně 50 000 let př.n.l. a bylo použito paprskových zbrani (Spící prorok). Soudobá archeologie a antropologie zjistila  náhlé  vymizení   Horno  sapiens  neanderthalensis přibližně před 50 000 lely a nemá pro to vysvětleni. Podle mých výpočtů tyto události úzce souvisejí s cyklem Nimiru v roce 52 369 př.n.l., který způsobil globální zátopu, což je vlastně první potopa z biblických spisů, která zničila zvrhlé a hříšné lidstvo. yTimto kataklyzmatem Je také ukončeno prvých sedm manvátár z celkového počtu čtrnácti. Prvých sedm věků otců Manuů bylo érou zvrhlých plcmer) a la/bylo nutno ze Země odstranit, aby nebyl narušen plán Otce Stvořitele s uvedením plemene Adam Kadmon. Při cyklu Nimiru v roce 52 369 př.n.l. však nebyla zvířecí monstra úplně vyhlazena, podobně jako menší počet neandertálců, kteří přežili ve vysokohorských oblastech Země, kam potopa nezasáhla. Některá z těchto monster přežila do dnešního času a lidé se s nimi setkávají jednak v rozsáhlých lesních komplexech severozápadní Cíny (shenongjia, yeren), lndočíny (kung-lu, shan-tu, gergasi), Severní Ameriky a Kanady (seskveč, dsonoqua), nebo ve vysokohorských oblastech Himaláje, Hindúkuše, Pamiru a Tien Shanu (yelti, njalmo, lomung, golub javan ald.J.Podrobnější informace o těchto bytostech nalezne zájemce v knize J. Mareše (Yelti). Tito hominidi jsou údajně obry o výšce 3,4-5 m, jsou draví a často i lidožraví. Pravděpodobně mylně jsou považováni za různé subspecie Gigantopitheca.
V průběhu kataklyzmatu v roce 52 369 př.n.l. se maximum ničivých účinků projevilo v pásu mezi 90° z.d. - 90° v.d.. Obrovská příbojová vlna vysoká na počátku 5-8 km, vtrhla z oblasti Pacifiku na území Asie (Čína, východní Sibiř, Dálný východ), přelila se přes severní pól, dále přes Aljašku a
Kanadu sc vrátila zpět do Pacifiku. Tibetské texty (Eckstein) a Letopisy bambusových knih (The Annals of the Bamboo Books, sv.3) sc zmiňují v této souvislosti o velkém nebeském tělese, které se přiblížilo k Zemi a způsobilo vzdutí moří. Existuje řada dalších sdělení, ale nelze u nich spolehlivě určit, ke kterému datu událostí se vztahuji. Tímto kataklyzmatem zřejmě nebyla dotčena oblast Evropy a Atlantiku.
Z úsad globigerinového bahna dna Atlantiku usuzují Raymo a Ruddiman, podobně i Lehmann, Kerr a další vědci, že také v této oblasti došlo k několika výrazným klimatickým skokům a sice kolem roku 64 500 př.n.l., 58 500 př.n.l. a 52 500 př.n.l.. Těmto klimatických zvratům odpovídají v dobré přesnosti cykly Nimiru z roku 64 599 př.n.l, 58 484 př.n.l. a 52 369 př.n.l.. Poslední cyklus způsobil v subpolámí oblasti Atlantiku mnohem méně výraznější změny, než tomu bylo v subtropické a tropické oblasti.
Výraznou stopu zanechala gigantická potopa související s cyklem 52 369 př.n.l., především v oblasti Pacifiku. Legendy entit této oblasti vzpomínají na velkou potopu, která dostala i své jméno „Kai a Ka Hina Alii“, což lze přeložit přibližně jako „Oceán, který svrhnul krále“. Během této potopy byl zničen velký ostrov „Ka Houpo o Kane“ a zůstalo po něm jen několik malých ostrovů. J. Churward, který tvrdí, že měl možnost nahlédnout do letopisů země Mu uložených kdesi v Tibetu a psaných starým zapomenutým jazykem, hovoř! o tom, že země Mu byla rozlehlým ostrovem obydleným pokročilou civilizaci čítající kolem 60 milionů lidí. Po gigantické katastrofě se země Mu potopila na dno moře. H.P. Blavatská, která rovněž měla k dispozici tibetské (především bonnské) texty říká, že velká ostrovní země v Pacifiku byla zničena během globálního kataklyzmatu jako třetí v pořadí a teprve po ní, při čtvrtém, byla zničena ostrovní říše Atlantidy. Polynéské legendy tuto zaniklou ostrovní zemi rovněž znaji a tvrdí, že na ní žil národ Munů, jehož předky byli božské mýtické bytosti Menehunové, pocházející z hvězd. Většina Munů se prý včas přesídlila na jiné kontinenty, a tak se zachránila před zkázou. Ze země Mu pravděpodobně pocházej! i předkové Toddů, kteří podle vlastní genealogie přišli asi kolem roku 20 000 př.n.l. na Lanku (Ceylon) z pravlasti ležící ve smčru vycházejícího Slunce, kterou zničily mořské záplavy. Polynéské tradice vzpomínají na další velký ostrov jménem Hawaiki, který se měl nacházet ve východním Pacifiku. Hawaiki měl být legendami kolébkou Polynésanů, odvozujících svůj původ od božského prapředka Hawaii Loa (Velký Hawaii), který prý také přišel na Zemi z hvězd. Vedle země Mu, Kaskary a Hawaiki prý v Pacifiku existovala ještě řada menších ostrovů, o nichž dnes není téměř nic známo. M. Bertoni zapsal legendu jihoamerických Indiánů o jejich pravlasti ležící daleko na západě v Pacifiku, jejíž jméno bylo „Arquinesia“. Dějinami Arquinesic se zabýval R. Erach v knize „Tajemství Pacifiku“, ale také Bellamy, u něhož má jméno „Andinie“. Důkazem existence zaniklých ostrovů v Pacifiku jsou četné nálezy mrtvých korálových atolů v hloubkách až 900 m, výjimečně i v hloubce kolem 1500 m (atol Eniwetok). Je známo, že korálový polyp žije v hloubce nejvýše 60 m, protože hlouběji je již málo světla a nedostatek potravy. Jiným důkazem existence ostrovů před kataklysmatem jsou „guyoty“, což jsou plochá temena podmořských hor. Guyoty jsou produktem mořského příboje a ležely kdysi v úrovni mořské hladiny, dnes se nacházej! v hloubkách kolem 500 m, ale i níže.
Třetím důkazem jsou stará říční koryta na mořském dnu dosahující zejména v oblasti Hawaiského souostroví do značných hloubek. Bylo rovněž zjištěno, že na dnešních větších ostrovech měly v minulosti řeky mnohem delší povodí, jehož dolní část je dnes pod mořskou hladinou a ústí koryt leží v hloubkách 700-1500 m. Konečně je nutno upozornit, že v hloubkách 300-500 m byly při podmořském výzkumu nalezeny mocné polohy prokazatelně říčních sedimentů jako například nedaleko ostrova Oahu. O gigantickém kataklyz-matu, které v minulosti podstatně změnilo mapu Pacifiku nemůže tedy být sporu, neboť existujících důkazů je mnoho. Problémy však nastupují v okamžiku, kdy se pokusíme o časové zařazení jednotlivých události, protože nešlo o ojedinělou tragickou událost. Již dříve jsem se zmínil o tradicích pueblanských Indiánů (kmeny Hopi a Zuina), které vzpomínají na zem prapředků jménem Kaskara, což měl být velký ostrov v Pacifiku, na kterém žili spolu se svými učiteli a vládci Cachiny. J.F. Blumrich vychází z tradic Hopiů a na základě změn v poloze hvězd došel k závěru, že zničeni Kaskary mořem proběhlo asi před 80 000 lety. Je zde ovšem menši problém spočívající v tom, že od zániku Kaskary do dnešního času se odehrála řada kataklyzmat a většina z nich více či méně změnila polohu zemské osy, a tlm i postavení pozorovatelných hvězd. Z tohoto důvodu nelze Blumrichův výpočet bez dalších korekci přijmout. Podle mých odhadů uběhlo od zániku Kaskary jen asi 55 000 let, čímž dosahujeme časového zařazení zániku Kaskary do dějů v Pacifiku, o kterých hovoří Churchward (zánik země Mu). Pokud je moje korekce správná, souvisí zánik Kaskary a země Mu s cyklem Nimiru, jehož vypočtená hodnota je 52 369 př.n.L
Tradice pueblanských kmenů se týkají stejných událostí, jako legendy z ostrova Vuap, které zapsal etnograf Miklucho-Maklaj. Tyto legendy vyprávěj! o příchodu prapředků z velkého ostrova, který pohltilo moře. Hopijské legendy udávají, že dlouho před zánikem Kaskary přepravili Cachinové obyvatelstvo na americkou pevninu pomoci velkých vznášedel tvaru rozpůlené dýně. Blumrich tylo legendy interpretuje tak, že šlo o jižní část americké pevniny přibližně v oblasti pacifického pobřeží Peru, kde pod dohledem Cachinů bylo na pobřeží postaveno megalitické přístavní město jménem Taotooma. Hopiové však udávají, že z Tao-loomy jejich předkové brzy odešli a v nevelké vzdálenosti založili nové kamenné město Palatquapi, které je údajně identické se známým mayským městem Palcnque, ležícím v mexické provincii Chiapas. Když počet obyvatel Palatquapi nadmíru vzrostl a hrozilo přelidnění a hlad, vydaly se některé skupiny na sever a po čase došly až na územ! dnešního Utahu, Colorada, Arizony a Nového Mexika, kde dodnes žijí jako kmeny Hopi, Zuina a další. Z toho logicky vyplývá, že prastaré pobřežní město a přístav Cachinů Taotooma by mělo ležet na pacifickém pobřeží Mexika či Guatemaly. Mayský styl kultury a architektury Palenque lze vysvětlit například tak, že
Palatquapi sc během věků změnilo v ruiny, které po mnoha tisíciletích obnovili Mayové a vtiskli mu ráz své kultury a tradic, která jsou tak odlišná od kultury pucblanských kmenů.
Cyklus Nimiru v roce 52 369 pf.n.l. ledy zasáhl velmi hluboce do oblasti Asie a Pacifiku. Řada velkých ostrovů i s mělkými šelfy se ponořila do hloubek 300-1500 m, ale nové souše se vynořily. Tak sc z mořského dna vynořila Austrálie a Tasmánie. Nasvědčuje tomu i zjištění archeologů, že Austrálie byla osídlena kolonisty přicházejícími ze severu, a to až přibližně před 20 000 lety. Tento cyklus Nimiru se zapsal do dějin Země nejen potopou a vynořením nových pevnin, ale také četnými krátery, které jsou pozůstatky mocného krupobití meteoritů provázejících Nimiru na její cestě Vesmírem. Jeden z největších kráterů se dochoval v Arizoně a jeho stáří je geology odhadováno na 50 000 let (Canyon Diablo). Rozsáhlé pole meteorických kráterů o ploše přibližně 960 knr, majících slejnč stáří jako Canyon Diablo, bylo nalezeno v kanadské provincii Quebec, severně od Scpten lles. Řada meteorických kráterů značné velikosti i meteorická pole téhož stáří byla nalezena na mnoha místech Země, především v Austrálii, Arábii a Mexiku. Podle dosud nepotvrzené teorie má být i Mexický záliv zbytkem obrovského meteorického kráteru o stáři nejvýše 60 000 let, soudě podle stáři ropy nacházející se v jeho blízkosti. Kataklysma provázející cyklus Nimiru 52 369 př.n.l. přineslo vážné globální důsledky nejen pro mapu Země, ale především pro faunu, floru a lidské bytosti v té době žijící na Zemi. Kataklyzma uzavřelo poslední z prvních sedmi věků lidstva a připravilo scénu pro příchod nového lidstva rasy
Adam Kadmon, jehož rozvoji bylo vyměřeno rovněž sedm manvátár.
TŘETÍ JEZDEC CVÁLÁ NA VRANÉM KONI
Když vody záplavy ustoupily, zbylo málo lidi čtvrté rasy. Ti byli žluti, hnědi, červeni a černi, ale bili zmizeli navždy.
Kniha Dhyanů 47.
( Kataklyzma vyvolané cyklem Nimiru 52 369 př.n.l. ušetřilo život lidi i zvířat pouze v několika málo refugiích, ale i v nich nastaly velké změny. K těmto refugiím patřily především vysokohorské oblasti Mongolská, Himálaj, centrální Afrika, archipelag Ruta, Evropa a atlantské ostrovy. Země Mu, Kaskara a další velké ostrovy v Pacifiku byly zničeny. Když se živly uklidnily a život vešel opět do normálních koleji, ukázalo se, že proti sobě stojí dvě civilizace: Atlantida a Ruta. K otevřenému nepřátelství po nějaký čas nedocházelo, protože obě federace byly oslabeny událostmi kataklyzmatu a po mnoho tisíciletí byly zaměstnány vlastními problémy. Jádro budoucí konfrontace však již bylo dáno a jeho podstatou byl odlišný postoj k cílům evoluce lidstva a k cestám její realizace. Tento postoj obou civilizací byl natolik odlišný, že všechny snahy o nalezení oboustranně přijatelného „modu vivendi“ ztroskotaly, takže [zahájeni války bylo pouze otázkou času.
Neandertálský člověk, ten produkt nezdařených genetických experimentů, byl téměř vyhlazen, až na nepatrný počet jedinců, kteří se uchytili v refugiích. V nových životních podmínkách však pouze živořili a rychle vymírali. Příčinou snad byla malá adaptabilita na nové potravní řetězce. Bastardi a monstra pocházejíc! z nedovolených křížení lidi se zvířaty byla událostmi kataklyzmatu zdecimována, ale jejich přizpůsobivost změněným životním podmínkám byla velmi dobrá snad vlivem převládajícího podílu zvířecího genomu, takže došlo k jejich prudkému rozmnožení a vytváření nebezpečných tlup ohrožujících existenci oslabeného lidského souručenstvi./ Malé množství potomků Lhaů bylo odvezeno včas ze Země, aby se sem ve vhodný čas mohli vrátit jako učitelé budoucí civilizace. To byla pravděpodobně již zmíněná zdánlivě ztracená bflá rasa.
Na savanách Kanady, Sibiře, Evropy a Mongolská přežili menší i větší savci, zejména mamuti, praturové, prakoně a další, kteří se novým životním podmínkám snadno přizpůsobili a zdárně se rozmnožovali. Jak vyplývá z tabulky II., následovaly po kataklyzmatu z roku 52 369 př.n.l. (WJ další cykly Nimiru, z nichž nejbližší byl cyklus W5 (46 254 př.n.l.) a W6 (40 139 př.n.l.). Oba cykly se projevily klimatickými změnami doloženými výzkumy Lehmanna, Rayma a Ruddi-mana i dalšími vědci. Došlo zejména k dalšímu poklesu průměrné roční teploty povrchových vod Atlantiku (i dalších moří) a to o 2-2,5 °C. Do oblasti východní Sibiře a Aljašky při těchto cyklech dopadlo obrovské množství přemrzlé ledové tříště ze slapové vlny stržené gravitací Nimiru do stratosféry.
Tyto oblasti před tím byly kvetoucími savanami s mírným klimatem, kde žila početná stáda praturů, mamutů, prakoní 3 dalších velkých savců. Ledopádem přemrzlé tříště byla většina těchto zvířat usmrcena a takřka okamžitě zmrazená a zasypána ledovou tříští. Ledová tříšť postupně vytvořila souvislé vrstvy permafrostu a v něm byla zvířecí těla uložena po tisíciletí jako v gigantické mrazničce. Podle úlomků dřeva a rostlin bylo stáři tohoto permafrostu metodou MC analýzy stanoveno na 44 000 ± 4 800 př.n.l.. Byla nalezena zvířecí těla se zachovanou svalovinou, kůží, často s nerozžvýkanou rostlinnou potravou v tlamách, což svědčí o náhlosti příchodu chladu, který velká zvířecí těla zmrazil během několika vteřin. Mnoho zvířat má však rozlámané velké kosti, což lze přičíst na vrub kinetické energii padajících ledových balvanů. Při těžbě zlata v oblasti aljašského Fairbanksu byla v oblasti permafrostu vykopána zachovalá zmrzlá těla nejen praturů a mamutů, ale také obrovských jelenů a mnoha menších zvířat. F.G. Rainey, který tyto nálezy dokumentoval udává, že nálezy zvířecích těl pocházejí z hloubky 18-40 m, což byla původní úroveň terénu v době příchodu kataklyzmalu. V roce 1908 byl u řeky Sangaj-Jurjach v Jakutsku nalezen v permafrostu zachovalý mamut rovněž s nerozžvýkanou porcí rostlin v tlamě. Odebrané vzorky jeho tkáně byly v letech 1960-1962 podrobeny MC analýze v Radiologisk Datering Fisisk. Institutu v Trondheimu analytikem R.Nyndalem. Ten stanovil stáří vzorků tkáni mamuta na 40 500-47 500 př.n.l.. Jiný nález mamuta v oblasti řeky Berezovky byl analyzován týmž vědcem a jeho stáří určeno intervalem 41 500-47 500 př.n.l..
Podobně bylo urěcno i stáří vzorků tkání z nálezů v oblasti Fairbanksu. V okolí Fairbanksu i obou sibiřských lokalit se nacházely doslovně rozsáhlé hřbitovy kosti velkých zvířat a to především tam, kde v minulosti již pennafrost roztál. Stáří těchto kostí bylo vesměs urěcno kolem 50 000 let. Analýza metodou „“C je u vzorků starých kolem 50 000 let již zatížena tak velkou chybou, že je tato metoda málo přesná. Tyto nálezy tedy zcela jednoznačně dokazují ničivost kataklyzmatických událostí vyvolaných cykly Nimiru 46 254 př.n.l. a 40 139 př.n.L
Výrazný zásah do zemského klimatu představoval i cyklus Nimiru v roce 34 024 př.n.l.. Tomuto datu odpovídá druhá zjištěná éra masového hynutí velkých zvířat, která byla zjištěna na lokalitě u řeky Mochovaja na Tajmyru. MC analýza vzorků tělních tkáni mamutů určila stáři mezi 31 200-36 000 př.n.l. a v téže době dochází v oblasti subpolámího Atlantiku k poklesu průměrné roční teploty vody o 1,5-1,7 °C, což lze považovat za zřetelnou indikaci prudkého ochlazeni severní polokoule v souvislosti s cyklem Nimiru 34 024 př.n.l.. V oblasti Karibského moře a subtropického Atlantiku byl zjištěný pokles teploty mnohem mírnější a to pouze o cca 0,2 °C. Z toho vyplývá, že etapa W7se v oblasti Atlantiku projevila jen velmi mírně, protože jeho epicentrum leželo v oblasti východní Sibiře a Beringiany, podobně jako tomu bylo v etapě W5. Tylo závěry se v podstatě shodují s výsledky výzkumu paleoklimatu Grónska v rámci výzkumného projektu GRJ.P (W. Dansgaard). Tyto indicie dosvědčují, že dvě ze zjištěných nejstarších etap hynutí obrovského množství velkých zvířat zjevně souvisí s dílčími etapami vviirmu w5 a w, a současně i s cykly Nimiru v letech 46 254 př.n.L Zmíněné kataklyzmatické události v oblasti Atlantiku a Evropy zanechaly jen málo stop nebo tyto stopy překryly pozdější události. Mnohem více stop by mělo být v oblasti východní Sibiře, Beringiany a Aljašky. Ty zatim zůstávají stranou pozornosti. Hypotéza L. Součka o mimozemské příčině etap masového hynutí mamutů má tedy nesporně reálné základy.
V Předpeklí ráje jsem se mimo jiné zabýval i výpočty jedné z velkých potop, o níž se zmiňuji sumerské a babylonské tabulky. V literatuře je tato potopa často pojmenována „babylonskou potopou“. Poměrně přesné časové údaje, z nichž lze dost přesně odhadnout čas této potopy, shromáždil řecky píšíc! babylonský kněz Berossos ve svém Iřídílném díle „Ta Babyloniaka“. V prvém díle Ta Babyloniaka uvádí Berossos celkem 10 božských (mimozemských) králů, kteří vládli na Zemi celkem 120 saru až do potopy. Druhý dli zapisuje královské dynastie potomků těchto králů od potopy až po vládu krále Nabonassara (747-734 př.n.L), kteří vládli celkem 35 790 leť. Z toho vyplývá, že první král po potopě nastoupil vládu v roce 36 537 př.n.L, takže potopa za času Babylonu se musela odehrát krátce před tímto datem. Je zde však jistá nesnáz spočívajíc! v tom, že mezi předpokládaným datem této potopy (36 538 př.n.l.) a cyklem Nimiru v roce 34 024 př.n.l. existuje značný časový rozdíl - 2 514 let, který nelze přijatelně vysvětlit pouze chybou ve výpočtu Nimiru a chybami záznamu Berossose. V dalších kapitolách čtenáře seznámím s tím, že existuj! početné záznamy starých generaci o tom, že každé kataklyzma vyvolané cyklem Nimiru ve větší míře ovlivnilo nejen rychlost otáčení Země, polohu zemské osy, ale také délku oběhu Země kolem Slunce.
Každý cyklus Nimiru následující po roce 34 024 př.n.l. tedy zřetelně ovlivnil jak délku dne, tak i délku roku na Zemi. Některé mayské kodexy dokonce uvádějí délku slunečního roku po každé globální katastrofě v časových jednotkách „soles“, což je chápáno jako počet sluncí (dnů), který se do pozemského roku vešel. Pomoci systémové analýzy jsem odhadl, kterým cyklům Nimiru odpovídají nejen popisované katastrofy, ale i změna v počtu soles, která následovala. Čas potopy z doby Babylonu byl pak verifikován k současné délce roku 365,24 dne a došel jsem touto cestou k datu potopy 34 060 př.n.l., což je v přijatelné shodě s vypočteným datem cyklu Nimiru 34 024 př.n.l.. Jeden saru znamená čislo 360, ale také obvod kruhu, takže 120 saru trvající vláda božských dynastii představuje 43 200 let. Zatím nedovedu odhadnout délku roků mezi jednotlivými cykly Nimiru, které předcházely cyklus 34 024 př.n.l. a nelze ledy uspokojivě verifikoval počátek vlády mimozemských dynastií na Zemi. Patrně se tak stalo někdy v intervalu 77 000-85 000 př.n.l.. Zůstává však nezodpovězena i otázka, kde tyto božské dynastie vládly. Oblast Mezopotamie to zřejmě nebyla, protože Sumerové a Babyloňané, kteří tyto prameny s sebou přinesli, pocházeli z oblasti severního Pákistánu, nebo šlo o potomky Munů migrujících z pacifické oblasti. Podle systémové analýzy je možno usuzovat, že Sumerové přišli ze severního Pákistánu jako   potomci   části   mýtických   Thandů,   kdežto   entity považované archeology za Babyloňany jsou asi potomky pacifických Munů, podobně jako nilgirijští Toddovč.^_Podle esoterických pramenů je Babylonská potopa ztotožňována s druhou biblickou potopou, kterou byla Země zbavena „padlých“ potomků třetího a čtvrtého evolučního stupně, zejména pak bastardů pocházejících z genetických experimentů Lhamaiyů (ásurů). Kniha Dhyanů vypráví, že Lhamaiyové ztratili Boží jiskru a nemohli tvořit nové formy lidských těl, neboť tu schopnost jim Lhaové a Svalí Otcové za trest odebrali. Odbojní Lhamaiyové se proto začali spojovat s ženami primitivní pozemské rasy a „vyráběli“ tak obry, různé bastardy, pololidské tvory a chiméry, neboť své semeno vkládali i do samic různých zvířecích druhů. Tak odbojná část třetího a čtvrtého evolučního stupně porušila karmu a to se projevilo vznikem nové, svými důsledky tragické karmy, popírající původní cíl Stvořitele.j Proto Lhaové a Svatí Olcové potrestali viníky neplodnosti a znemožnili další míšení plemen a druhů. To se odehrálo v čase první biblické potopy, jíž odpovídá pravděpodobně kataklyzma provázející cyklus Nimiru z roku 52 369 př.n.l.. Teprve po druhé biblické potopě (34 024 př.n.l) byla Zem natolik zbavena produktů zvrhlých genetických pokusů, žc bylo možno vysadit novou rasu Adam Kadmon mající novou karmu. To se pravděpodobně odehrálo kolem roku 32 400 př.n.l.. Tuto událost vnímá antropologie i archeologie jako čas nástupu éry cromagnonského člověka. Rasa Adam Kadmon byla v pořadí pátým evolučním stupněm lidstva a také jí karma vymezila dobu evoluce a duchovní vývoj dobou sedmi věků (manvátár) odpovídající přibližně
42 800 letům. Jeden věk lidstva je identický s jedním cyklem Nimiru. Esoterické prameny se liš! v názoru, zda karma lidstva se uzavírá rokem 2 666 n.l., kdy by měl být ukončen sedmý věk, nebo zda v tomto času bude končit teprve šestý věk a poslední sedmý věk lidstva již bude věkem lidstva žijícího ve vyšším stavu vědomí. V prvém případě by začátek prvého věku lidstva následoval po cyklu Nimiru v roce 40 139 př.n.l., v druhém případě až cyklem 34 024 př.n.l.. I lidstvu, které na Zemi žilo před nástupem rasy Adam Kadmon, bylo k duchovnímu vývoji karmou vymezeno sedm věků, tedy asi 42 800 let. Toto lidstvo se však zčásti zvrhlo, postavilo se do opozice vůči Stvořiteli i Lhaům a nakonec bylo vyhlazeno. V souvislosti s tím sc biblické texty často zmiňují o „satanských plemenech“ Túbalů, Júbalů a Túbalkainů. Devatenáctý odstavec spisu Kabala Denudata říká, že prvních sedm králů Země zklamalo a podstoupilo zlořečeni od Hospodina, jejich království i s poddanými byla zničena a obaly rozbity. Pro každý lidský věk - manvátár je lidstvu určen král Země Manu a prvému lidstvu bylo vyměřeno sedm věků - manvátár. Co lze chápat pod termínem „obal“ vyplývá z obrázku 16.
ČAS PRVOROZENÝCH PÁTÉ RASY
Pátá rasa potomků Mudrců, prvorození posvátného pokolení, sestoupili se svými božskými králi z pokolení moudrých Hadů, a ti se stali jejich učiteli a vůdci.
Kniha Dhyanů 48,49.
Oblast Atlantiku a západní Evropy zůstala i při etapách wg a w, mimo oblast epicentra kataklyzmatických události provázejících odpovídající cykly Nimiru 27 909 př.n.l. a 21 794 př.n.l.. V Mexickém zálivu klesla průměrná teplota povrchových vod moře v etapě w, asi jen o 0,8 °C, v sub-polárním Atlantiku asi o 1,6 °C a v rovníkové oblasti Atlantiku k pozorovatelné změně klimatu nedošlo.
V roce 1955 byl na ostrově Santa Rosa, asi 72 km od pobřeží jižní Kalifornie, nalezen masový hrob obsahující obrovské množství kosterních pozůstatků zvláštní trpasličí odrůdy mamutů a další velké zvěře. Metodou analýzy l4C bylo určeno stáři těchto hrobů 27 695 ± 2 500 př.n.l., což odpovídá etapě w,a cyklu Nimiru 27 909 př.n.l.. Tato indicie ukazuje, že kataklyzmatické události se opět odehrály především v oblasti Pacifiku a to v jeho východní části/ S cyklem Nimiru v roce 21 794 př.n.l. zřetelně bezprostředně souvisí nejstarší exploze sopky Stronghilli na ostrově Santorinu. Při geologickém výzkumu bylo určeno stáři láv pocházejících z této exploze přibližně na 20 000-24 000 let (18 000-22 000 př.n.l.). Týž cyklus Nimiru pravděpodobně zasáhl i oblast Indického oceánu a to v ěase démonských válek. Odraz těchto události je zachycen i v eposu Mahábharáta a především pak v její původní verzi nazvané „Džája“ (Vítězství). Epos vypráví o strašlivé průtrži mračen trvající sedm dnů a nocí, která postihla oblast Vmdávánu nedaleko Dillí. Přímořské oblasti naopak postihla obrovská potopa způsobená mořským příbojem (tsunami) gigantických rozměrů. Podle Mahábharáty se tyto tragické události odehrály 36 let po vítězství Rámy Audi (Parašu-Rámy) nad ásury. Z toho lze odhadnout, že druhá démonská válka skončila v roce 21 758 př.n.l.. V Mahábharátě je barvitě popisován nejen průběh kataklyzmatických událostí, ale i předcházející jevy. Popis je tak sugestivní a přesný, že nemůže být pochyb o autorově autentickém prožití kata-klyzmatu. Epos se zmiňuje o podivném neklidu zvířat, kdy vzrušení ptáci neklidně poletovali a skřehotali, kozy vyly jako šakalové, z různých úkrytů vylézaly krysy a potkani, drali se do domů a sežrali nač přišli. Hvězdy bylo možno vidět současně se Sluncem a Měsícem. Lidé se začali chovat jako šílenci, protože je ovládla podivná nezvládnutelná zuřivost. Později bylo vidět padající hvězdy (meteority), Slunce i Měsic se obklopily krvavě rudými mraky, které je nakonec zcela zakryly. Zvedly se horké písečné vichřice strhávající i letící ptáky, řeky začaly téci proti původnímu proudu a do kopce, obzor zakalila neproniknutelná mlha, která nakonec přešla do naprosté tmy. Z levé strany oblohy (od jihovýchodu) se objevilo nebeské těleso obklopené pláštěm plamenů. Události nakonec končí gigantickou příbojovou vlnou, která zasáhla hluboko do nitra země a zničila mnoho měst. Podobná událost se opakovala v souvislosti s cyklem Nimim v roce 3 449 pf.n.l. a védské prameny i Mahábharáta udávají, že příbojová vlna přicházející z moře spláchla sídelní město Jaduovců tak důkladně, že se po něm nezachovala ani cihla, ani dlaždice. Tento popis kalaklyzmatu je velmi podobný popisu sumerské potopy „a-ma-ru“ v eposu o Atrachasisovi. Původní jméno entity, které dali archeologové jméno „Sumerové“, se nedochovalo, nebo je nedokážeme spojit se Sumery. Je pravděpodobné, že sumcrská kultura je blízká starověkým kulturám z povodí Indu a mýty o původu a pravlasti Sumerů se vztahuji k posvátné hoře Su-mcru, kterou pod jménem Méru uctívají jako horu bohů i védští brahmáni. Tato hora prý ležela poblíže současné hranice Afghánistánu a Pákistánu a během své indické anabaze na ní vystoupil i makedonský vojevůdce Alexander Veliký. Sumerové jsou pravděpodobně etnicky blízcí nilgirijským Toddům./ Sumerské mýty maji četné informace o starověkých potopách a systémová analýza ukazuje, že šlo nejméně o tři časově vzdálené potopy. První se zřejmě odehrála jako přímý důsledek cyklu Nimiru z roku 34 024 př.n.l. a poslední souvisí s cyklem Nimiru z roku 3 449 př.n.l.. Mezi nimi existovala ještě nejméně jedna potopa, o níž se domnívám, že byla vyvolána cyklem Nimiru z roku 21 794 př.n.l., kdy předkové Sumerů ještě sídlili v oblasti posvátné hory Su-meru a palmě i v povodí Indu. V eposu o Atrachasisovi (Lambert, Millorde) splývají tyto tři potopy v jedinou., Kataklyzmatické události z roku 21 794 př.n.l. potvrzuji i nálezy artefaktů a lidských pozůstatků ve vrstvách sedimentů
Šrlnagarské jeskyně v pohoří Zagros v severním Iráku. V roce 1951 zde při archeologickém výzkumu nalezl R.S. Solechin bohatý studijní materiál, ale současně zjistil i existenci rozsáhlého hiátu v úseku 10 000-22 000 př.n.l., který svědčí o vyhlazení lidské populace na dobu asi 15 000 let. Další hiát náleží období 30 000-46 000 př.n.l.. Ve vrstvách sedimentů předcházejících tomuto hiátu bylo nalezeno šest kosterních pozůstatků ncandcrtálského člověka majících stáří přibližně 48 000 let (46 000 př.n.l.). Ve svrchnějších mladších vrstvách již žádné pozůstatky neandertálce nalezeny nebyly. Tyto dva hiáty dokazují nepředstavitelně ničivé a vyhlazovací účinky kataklyzmatů provázejících cykly Nimiru z roku 46 254 př.n.l. a 21 794 př.n.l., především v oblasti Indického oceánu, Mezopotamic a zapadni Asie.
Vzpomínky  na  hrůznou potopu nalezneme i  ve Vědminč písni z nordických ság:
„Slunce se tmi
v moři zem tone,
do hlubin padají hořící hvězdy,
plameny celý svět pohlcují,
sahá žár ohně
k samému nebi“.
Elder Edda (překlad L.Heger).
Je to podivné, ale pouze do okamžiku, pokud si neuvědomíme, že ještě před válkou démonů žili předkové germánských kmenů Ásové v oblasti Thrákie, Černého moře, Kavkazu a dnešního Turecka. Tato území byla v bezprostředním dosahu epicentra kataklyzmatických dějů provázejících cyklus Nimiru z roku 21 794 př.n.L Věnujme nyní trochu pozornosti stavu vývoje společenství ras a národů, abychom poněkud osvětlili dosud ne zcela jasné souvislosti.
; Kniha Dhyanů uvádí, že potomci třetího evolučního stupně, kteří si zachovali duchovní čistotu a zůstali „sury“ (čistými bohy světla), přenesli své centrum z Kašmíru na skupinu velikých ostrovů v jižní části Indického oceánu, kterým védské texty říkají) „země Rutas“ a jiné prameny „Ruta“.jO počtu ostrovů tohoto archipelagu, jejich rozloze a názvech panuje dosud nejistota^ Pravděpodobně šlo o 2-3 velké ostrovy a větší počet menších (obr. 17). Podle Knihy Dhyanů došlo k otevřenému nepřátelství a k válkám mezi „sury“ a „ásury“ (Lhay a Lhamaiy) v čase, kdy se póly Země změnily počtvrté , čímž je míněno čtyřnásobné překocení zemské osy o 180°. Poprvé se Země překotila během kataklyzmatu v roce 113 519 př.n.l. a čtvrtý zvrat pólů (zemské osy) zřejmě souvisí s cyklem Nimiru z roku 52 369 př.n.lj Další dva zvraty mezi těmito krajními daly nebyly dosud dostatečně analyzovány, pravděpodobně jeden z nich souvisi s cyklem Nimiru v roce 70 714 př.n.L, který zahájil wilrmský glaciál.
Antagonismus mezi sury a ásury se vyvíjel po dlouhou dobu a teprve po mnoha tisících let přerostl ve válečné konfrontace, které známe jako démonské války. Surové třetí generace jsou ve skutečnosti Lhay třetího evolučního stupně a známe je jako skupinu védských prabohů: Šivu, Višnu, Mitru aj.. Jsou to ovšem také prabohové řeckých bájí (Úranos,
Chronos), prabohové Sumerů, Babyloňanů a dalších entit. Surové čtvrtého evolučního stupně jsou identičtí se skupinou 33 védských bohů či polobohů, v jejichž čele stál Indra. Patři sem ovšem i Titáni prvé generace, část Titánů druhé generace a Olympané. Skupinu ásurů, která počtem vysoce převyšovala sury, tvořili především potomci praboha Brahmy pocházející patrně z planety Tir, kterým bonnské texty říkají „Thorásové“ a tradice Avesty je zná jako „Turanie“. Asurové jsou někdy označováni také jako „daimoni“, což je prastarý výraz převzatý později Protořcky a přibližný význam je „vědoucí“. Byly to bytosti mající schopnosti vysoce převyšující schopnosti lidi a mnoho znalostí, které zůstaly lidem skryty, Složitost situace naznačuje i to, že starověké prameny hovoří o tom, že někteří daimoni jsou lidem příznivě nakloněni a pomáhají jim, jiní jim ubližuji a škodíy Daimoni-ásurové představovali početnou entitu nucené deponovanou ze svých původních planet na Zemi, vzhledem ke své nezvládnutclnosti a militantnosti. Svůj antagonismus vůči duchovně a eticky vyspělejším surům si uchovali i na Zemi a patmč zde je nutno hledat hlavní příčinu démonských (daimonských) válek. V první démonské válce, která proběhla asi před 25 000 lety, byli surové poraženi na hlavu a byli vytlačeni do oblasti jižní Indie, Indického oceánu (archipelag Ruta) a východní Afriky (Aithiopie, Aigypt). Po první démonské válce ovládli daimoni-ásurové většinu území Země, ale i základny na Marsu a stacionární družice surů (Indrův kovový palác nad Zemí Sundarson). I Postupně se vytvořilo několik vedlejších center ásurů, která mezi sebou začala soupeřit o moc. Ovládli Evropu a téměř celé Středomoří a stopy po nich se zde uchovaly ve vzpomínkách na „Thuata de Danaan“ (národ bohyní Danu).; V té době územ! od atlantického pobřeží lberského poloostrova až po Thrácii, celé Středomoří včetně severní Afriky, bylo již obydleno potomky rasy Adam Kadmon, kterou poznáváme jako cromagnonskou rasu. Dananové byli učiteli, kněžími a vládci tohoto lidu a v uvedené oblasti vytvořili synarchické království^ [ které neobyčejně prospělo rozvoji evropské civilizace, /jejíž stopy archeologové nacházejí a nemohou je s určitostí zařadit. Mezi tyto stopy například patří (megalitické stavby, skupiny podivných zařízení typu Stonehenge, které údajně sloužily jako rozvodné a regulační prvky sítě dovolující využívání dnes neznámého druhu energie, vyvěrajíc! jak z hloubek Země, tak i ze Slunce. Tito Dananové jsou zřejmě identičtí s Bílými Hady čtvrté rasy, jak o nich hovoří Kniha Dhyanů.
Cromagnonská rasa se během času geneticky smísila jak s Danany, tak i s dalšími plemeny Thorásů a tak vznikl evropský lid, kterému se na západě říkalo lberové a na východě Ligurové. Zbytky pomčmě geneticky málo promísené entity rasy Adam Kadmon se uchovaly v menších pyrenejských a kavkazských populacích (Baskové, Ccěcnové, Ingušové aj.).
Podobně jako Baskové, Čeěenové, Ingušové a Gruzínci představují rasovým míšením nejméně postiženou rasu Adam Kadmon, jsou z Thorásů geneticky nejčistáí Mongolové a Asové. Hlavní silou ásurů v prvé kampani válek démonů byli zřejmě Mongolové, kteří sury vytlačili do jižní Indie a na ostrovy v Indickém oceánu. Součásti této kampaně bylo i dobytí Lanky (Ceylonu), o němž jsem se v Předpekll ráje zmínil jako o oblasti poslední démonské války, což byl můj omyl. Ve skutečnosti šlo o završení prvé kampaně dčmonských válek. Ostrovy v Atlantiku osídlily ještě před kataklyzmalem v roce 52 369 př.r\.l. dva kmeny Thorásů. Hlavní (největšl) ostrov Meropidu nebo přinejmenším jeho severní polovinu obsadili Danani, zbytek ostrovů se stal součástí říše Toltéků.j Centrem dananského krále na Meropidč bylo Město Zlaté brány, které je někdy pojmenováno jako Město Brány Sluncc/Danani i Toltékové měli stejný kmenový emblém - létajícího hada či draka. Podle toho se občas setkáváme s tím, že Danani jsou zváni Bílými Hady, ale také Dobrými Hady či Kajícími se Hady, nebo Bílými čaroději., V některých esoterických pramenech se můžeme setkat také s pojmenováním Ptáci; či Ptačí lid, neboť jedním z projevů vyšší úrovně vědomí Ďananů byla schopnost levitace, j která dovolovala Dananům překonávat velké vzdálenosti jako ptáci. Toltékové bývají označováni jako Černi Hadi nebo ZH Hadi či Černí čarodějové Atlantidy. Danané totiž brzy pochopili svou chybu, kterou byla vzpoura proti Lhaům a jejich Pánu, což se projevovalo ve snaze Dananů o smír se sury a opuštěním konfrontačních tendencí Toltéků. |To je příčina pojmenování Dananů Kajícími se Hady či Dobrými Hady.^Tak se mezi Černými Hady-Toltéky a Bílými Hady-Danany rozevřela propast nepřátelství a ‚Toltékové je vytlačili z Meropidy, kterou zcela obsadili. Danani odešli jednak na severněji položené ostrovy v Atlantiku, jednak do Evropy. To je přibližný obraz událostí před asi 55 000 lety, kdy původně spřátelené kmeny Černých a Bílých Hadů se rozdělily na dvě znepřátelené entity vyznávajíc! podstatně odlišné duchovní a etické zásady/ Na rozdíl vůči Černým Hadům odmítali Bil! Hadi techniky černé magie, násilí, zlo a boj o moc: Na Meropidč netvořili Danani početnější entitu a ani nebyli připraveni na konfrontaci s Toltéky, takže dobytí Meropidy nestálo Černé Hady mnoho sil. /Bílý král i se svými minislry a dvořany byl zajat a odvlečen do oblasti Kavkazu, kde byl na dlouhou dobu uvězněn. Systémová analýza ukazuje na velmi pravděpodobnou identitu Bílého krále Dananů s Prométheem řeckých tradic a Quetzalcoatlem mezoamerických tradic.
Mocná skupina „černých mágů“ tak získala plnou moc nad celou říší Atlantidy a připravovala se k dobytí zbytku území surů a k jejich vyhnání ze Země. Pod vládou kněžské rady černých mágů se Atlanťané začali rychle vyvíjet a původně vysoká duchovni civilizace se rychle změnila na bezohlednou technokratickou civilizaci ovládající para-normálnl sily a praktiky černé magie.; Rychlému vývoji technokratické civilizace Atlanťanů napomohly zejména technické a vědecké poznatky skryté pod troskami měst pradávných původních civilizací žijících na Zemi před kataklyzmatem roku 113 519 př.n.L Atlanťané prováděli rozsáhlé vykopávky a odkryvy na místech center pracivilizace mýtických Shanů a získali bohaté nálezy, díky nímž velmi rychle dosáhli vysoké technické úrovně a vybudovali silnou armádu vybavenou účinnou válečnou technikou. Během krátké doby zvládli gravitaci a nalezli zdroj podivuhodné energie „vrill“, kterou poháněli svá vznášedla, létající stroje i dopravní prostředky pro lety ve Vesmíru. Nalezli i řadu podkladů, díky kterým vyšlechtili mnoho vysoce užitkových odrůd rostlin, zejména obilí, brambor, kukuřice a ovoce, ale i zvířat. Mnoho tisíc let před Kolumbem se z Atlantidy do Evropy a Polynésie rozšířilo nčkolik výkonných odrůd obilí s klasy velikosti kukuřičné palice, ale také banánovník, bavlnlk, totorový rákos, kokosová palma, bataty, ananasovník, kukuřice, tykev a další užitkové rostliny. Vědci se nás snaží přesvědčit, že užitkové rostliny si vyšlechtili dávní primitivní zemědělci pečlivým výběrem a křížením v přírodě náhodně nalezených mutantů. Dodnes nikdo nenalezl vysvětleni některých záhad, například vysvětlení, jak se z Ameriky dostal do povodí Nilu totorový rákos dávno před Kolumbem, jak se banánovník netvořící semena mohl z Ameriky dostat do Asie, nebo kde se vzala výkonná tetraploidní odrůda amerického bavlnlku se 26 chromosomy, když prastarý asijský bavlník je diploidní a má pouze 13 chromosomů? Mnoho záhad je i kolem cest šíření řady užitkových rostlin. Tak například výkonné odrůdy kukuřice pěstovali afričtí Jorubové prokazatelně nčkolik století před Kolumbem, a přitom kukuřice má být rostlinou amerického původu, jak tvrdl zemědělští vědci. Nebo připad ananasu, který pochází z And a přitom kapitán Cook při návštěvě Havaiských ostrovů zjistil, že se zde pěstuje již dlouhou dobu. Tak bychom mohli pokračovat a klást otázku za otázkou.
Na základě znalostí a vědeckých poznatků i technologických postupů nalezených pod troskami archivů a laboratoří Shanů, dokázali Atlanťané vytvořit řízené gravitační pole velké intenzity, naučili se uskutečňovat transmutaci kovů i nekovů cestou fúze atomových jader a získali lak ohromný zdroj čisté energie anihilacl hmoty. Této energii říkali „vrill“ a posléze se naučili tulo energii transformovat a modulovat jednak pomocí obrovských krystalových mčničů, jednak pomocí paranormálních sil. Letadla nebo spíše létající plošiny či vznášedla Atlanťanů byla zprvu poháněna proudovými motory, v nichž byla energie získávána spalováním zatím neidentifikovaného uhlovodíkového paliva v proudu vzduchu. Reliéfy takových strojů byly nalezeny na náhrobní desce hrobu v Palenquc, ale i na několika nástěnných reliéfech v Chrámu listového kříže (tamtéž). Jednomužné létající kapsule jsou zobrazeny na řadě reliéfů architektonických prvků Mczo-ameriky, zejména těch, které jsou mayského či aztéckého původu. Tyto kapsule využívaly zjevně řízeného gravitačního pole. Podobné konstrukce létajících člunů měli i Danané (Danávové), jak nás o tom informuje Mahábharála. A teď si zkusme konfrontovat naši sebevědomou vědu a techniku s touto starověkou atlantskou technikou mající stáří nejméně 25 000 let. Nejeví se naše uspokojení nad současnou technokratickou úrovní vývoje lidstva spíše jako arogance hlouposti a omezenosti, v níž máme mnoho společného se starými Atlanťany? Podivné artefakty majíci nesporně blízký vztah k této vývojové éře se nalézají i mimo oblast Mezoameriky. Tak například na Tellově obelisku pocházejícího z lokality Chavín de Huántar, je zobrazen reliéf podivného technického zařízení, které s velkou pravděpodobností představuje schéma proudového motoru s odejmutým vnějším krytem. Raimondiho stéla, pocházející z téže lokality.
zobrazuje v reliéfu technické zařízení, o němž soudím, že mohlo být buďto rotační odstředivkou či rotačním kompresorem. Že je konstrukce technicky podobná tomu zařízení, diky kterému některé typy létacích strojů UFO získávají energii fúzi jader rtuti, není pravděpodobně jen hrou náhody. Podobných reliéfů technických zařízení vytesaných ve skalách je mnoho a upřímně řečeno, nejsme schopni pochopit jejich účel, ani jejich technický princip. Do skupiny podivných artefaktů beze sporu náleží i Pueblo Benito, ležící ve Four Comers Country v severozápadním cípu státu Mexico (USA). Archeologové zde nalezli (jak se domnívají) prastaré sídliště nejstarší severoamerické kultury. Jde o rozsáhlé pole trosek staveb různého typu, mezi kterými vynikají svou podivnou neobvyklostí velké, přesně kruhové zahloubené bazény, které archeologové pokládají za „obřadní kiwi“ jednoho z kmenů Anasaziů. V některých kruhových kiwách byly nalezeny zbytky dřevěných přístřešků a dendrologickou metodou bylo určeno stáří dřeva na cca 1150 n.L Stáři vlastních staveb, převážně kamenných, však dodnes nikdo neurčil a je zřejmé, že s přístřešky Anasaziů nemají zcela nic společného. Mám vážné pochyby o schopnosti poměrně primitivních lovců a zemědělců, stavět tak rozsáhlé a geometricky neobyčejně přesné stavby. Celý komplex ruin Puebla svědčí zřejmě o zcela účelové architektonice zaměřené na stavby provázející rozsáhlé a náročné technologické procesy. Již prvý pohled odborníka v oblasti chemického inženýrství nutně vede k názoru, že se jedná o trosky po chemickém závodu či rafinerii ropy, odkud byly do šrotu odvezeny veškeré kovové aparáty a zařízení. Podobné zahloubené bazény tvoří i dnes základy, v nichž jsou uloženy válcovité zásobníky kapalin s objemem dostačujícím k zachyceni vyteklé kapaliny při nečekané poruše těsnosti zásobníku. Rovněž tzv. „fundamenty“ a opery pro nohy stojanů nesoucích zásobníky, jsou v našich závodech zcela běžné, ale zbytečné v obytné či obřadní kiwě. I málo zkušený projektant by se nedopustil chyby a stavěl velké zahloubené kiwi, protože nejbližší déšť by je zaplavil a zanesl bahnem. V Přcdpeklí ráje jsem uvedl interpretaci známého reliéfu z Palcnque jako reliéfu turbovrtulového létacího stroje (vznášedla) poháněného uhlovodíkovým palivem. Nezodpovězena zůstala otázka zdroje takového paliva, ale „rafinerie“ z Pueblo Bonito může tuto otázku dostatečným způsobem zodpovědět. Tyto i další indicie naznačují, že současná technická a technologická úroveň lidstva se teprve blíží úrovni technokratické civilizace Atlantidy. Uvčdo-mujeme-li si osud Atlantidy, vystupuje nutně do popředí otázka, zda rozvojem technokratické civilizace neopakujeme týž omyl, kterého se dopustila civilizace Atlanťanů? Postačí srovnat některé aspekty jako je například prudký technický rozvoj a společenské nevnímání negativních stránek tohoto rozvoje, hluboce vkořeněný atheismus následovaný poklesem etiky i morálky, bezohledné prosazování soukromých zájmů, ničení přírody plynoucí z arogance a hlouposti těch, co mají moc a bohatství, ale postrádají povědomí o povinnostech lidské bytosti plynoucí z etiky duchovního vývoje a karmických zákonů. Ve vývojové spirále stojíme dnes nad bodem, ve kterém se atlantská evoluce odklonila od božího plánu evoluce lidstva, a tim rozhodla o svém zániku. I když jako lidé jsme v mnoha směrech jiní, než byli Atlanťané, stoji před námi totéž dilema, před kterým stáli Atlanťané přibližně před 25 000 lety. Na rozdíl od Atlanťanů dnes víme, že v případě negativní volby skončí lidstvo podobně jako civilizace Atlantidy za 2 671 let. Ti, kteří nechtějí uvěřit a nadále stavějí na „geniu člověka“, doporučuji k přečtení Apokalypsu sv. Jana a Nostradamovy Centurie (viz Předpeklí ráje 111.). Atlanťané cestou technokratického rozvoje dokázali mnoho, ale nikdy nepřekonali tabu dané Stvořitelem a Lhay, týkajíc! se zvládnutí procesů biologického a mentálního stárnutí člověka. Vrcholem jejich poznáni bylo nalezeni metod dovolujících dlouhodobé uchováni mrtvého těla, která od nich později převzali Kgypťané i některé další entity. Vzhledem k opozici Atlanťanů (a značné části čtvrté rasy) nedovolili jim Lhaové nikdy nahlédnout do tajemství nesmrtelnosti a úzce je připoutali k budoucím osudům Země. To je vysvětlení příčin, proč se v současném čase inkarnujc tolik Hadů-Atlanťanů, jejichž pozemská cesta byla přerušena tragickým kataklyzmatem vyvolaným cyklem Nimiru v roce 15 679 př.n.l. a 9 564 př.n.l.. Nekonečnou laskavostí Boha jim byla dána možnost pochopit i napravit své omyly a dostát zákonu karmy.
Vraťme se nyní zpět o přibližně 25 000 let, kdy ; Atlanťané  usilovně  budovali  svou  civilizaci  zaměřenou k dominanci nad celou Zcmí^ V té době surové, kteří jsou v Knize Dhyanů a dalších pramenech pojmenováni jako „Zasvěcení Svatých ostrovů“,[vytlačeni ásury do jižní Indie,
archipelagu Ruta a východní Afriky,\ vývojem byli nuceni přerušit svoji duchovní evoluci a připravit se čelit expanzivní politice a útočnosti Atlantidy. „Zasvěcenci“ (Iniciovaní) byli duchovně vyspělými bytostmi čtvrtého evolučního stupně, kteří byli ve své evoluci již značně blízko obřím bohům Shanům. Etická blokáda jim nedovolovala proléval krev, zabíjet a ničit živé tvory,, proto/vybudovali početné armády z lidí pátého evolučního stupně, vycvičili je a vybavili zbraňovými systémy schopnými čelit výzbroji Atlantidy. Nejvyšším velitelem (vojevůdcem) těchto armád byl jmenován potomek Iniciovaných, známý pod jménem „Para-šu-Ráma“, což lze přibližně přeložit jako „Ráma třímající válečnou sekeru“, tedy „Ráma-vojcvůdce“. Para-šu-Ráma byl vysokým státním úředníkem, kterému bylo uloženo obnovit právo, pořádek a m(r./ Starověké národy takového úředníka označovaly titulem „héraklés“. Tak se konečně dostáváme k pochopeni, že Para-šu-Ráma byl héraklem a naopak, že mýtický Héraklés, přejatý Řeky z aiolských a pélasgovských tradic, je pravděpodobně identický s mýtickým vojevůdcem Para-šu-Rámou, který po vítězném ukončení dčmonských válek byl Lhay korunován králem tří světů a obdržel titul „Ráma Audi“.,K tomuto problému se ještě podrobněji vrátím.
Již dříve jsem se zmínil o rozděleni Atlanťanů na dvě odlišné ideologicky a duchovně zaměřené skupiny, které můžeme zjednodušeně označit jako „Bílé Atlanťany“ a „Černé Atlanťany“ (Bílé a Černé mágy). Skupina Bílých Atlanťanů nebyla početná, měla malý vliv a byla Čemými Atlanťany vyhnána na ostrovy v severním (subpolámím) Atlantiku a do
Evropy spolu se svým králem. Podle některých indicii byl král Bílých Atlanťanů zajat, a na dlouhou dobu uvržen do vězení a často mučen./ Esoterické prameny ztotožňují tohoto krále Bílých Atlanťanů (Dobrých Hadů) s Prométheem z řeckých mýtů. Prométheus podle aiolských tradic byl jedním z Titánů, kteří se nepostavili proti Diovi, královi surů, ale proti Černým Atlanťanům (Černým Hadům), byl jimi zajat a uvržen do vězení.i Utrpení Hérakla i jeho trest určený Diem, tak jak to popisuje Hésiodos v eposu „Práce a dny“, je produktem Iíésiodovy fabulace plynoucí snad z neporozumění skutečného významu události. Uvěznění Prométhea na Kavkazu, tedy v doméně spojenců Černých Hadů Asů (vzpumých Titánů), to jen podtrhuje. Systémovou analýzou docházím k závěru, že pravděpodobně byl Prométheus Dananem (Bílým Hadem) a protivníkem Černých Atlanťanů, rozhodně ne však Dia.
Nejistota panuje v tom, zda Prométheus byl identický s králem Bílých Atlanťanů nebo jen některým z jeho přátel či poddaných.. S konfrontaci Lhaů s Lhamaiyny, jinak řečeno surů a ásurů, nepřímo souvisí i další záhada, kterou se pokusím objasnit. Kniha Dhyanů vypráví o „zářícím dítěti Bílého ostrova“, jehož potomci nalezli před útokem ásurů azyl v Shamballah a ta se zastřela vůči očím smrtelných lidí, takže nebyla k nalezení. / O Shamballah (Shan-ba-Lá) již bylo hovořeno v souvislosti s pracivilizací Shanů a zmínil jsem se i o tom, že město Shan-ba-Lá bylo přemístěno do paralelního prostoru, což již zmíněný výrok Knihy Dhyanů jinými slovy potvrzuje. Jméno „Bílý ostrov“ je ve starých textech užíváno výhradně v souvislosti s ostrovem Dél, na němž ležel zemský pól a procházela jím zemská osa. Dél byl rovněž jedním z ostrovů polárního archipelagu jménem Hyperborea. To je sice zajímavé, ovšem nejdůlcžitější je, že Dél byl rodištěm sourozenců jménem Apollon a Artemis. Jak Apollon, tak i jeho matka Léto bývají spojováni s labutěmi, což bylo poněkud nesrozumitelné do té doby, než jsem zjistil, že jiné jméno Délu byl Labuti ostrov. ,Báje a mýty o Apollonovi, které uchovali do našich časů Rekové však nejsou řeckého původu, ale pocházejí od starších entit, buďto Hyperborejců, Aiolů či Pelasgů.
V	těchto mýtech je Apollon hluboce uctíván jako hierofant Lhaů a obří bůh Světla (poznání), někdy i jako bůh Slunce. Apollon trávil svůj čas na Svatých ostrovech (archipelag Ruta) či v kovovém paláci Olympu visícím nad nebesy, kde se setkával se svým otcem Diem. Často trávil čas i návštěvami na vyhlášených hostinách přátelských Aithiopů, ale většinu času zůstával v roli hierofanta v Delfách, které byly posvátným místem všech Lhaů. Na podzim odlétal na svém nebeském voze do Hyperboreje a tam zůstával až do jara, kdy se s hejny labutí vracel do Delf. Zdá se poněkud podivné, že Apollon tráví zimu na polárním ostrově, ale i to má své vysvětlení.
V	době Apollona byl totiž Dél místem jižního pólu, protože předcházející kataklyzma způsobilo překocení zemské osy. Delfy tedy ležely vlastně na jižni polokouli a přicházející „zima“ byla zde ve skutečnosti létem provázeným nepříjemně vysokými teplotami. Oproti tomu „léto“ na Délu bylo ve skutečnosti obdobím roku, kdy občas napadl sníh, ale vcelku bylo přijatelné mimé klima. Občasný sněžný koberec, jinak na Zemi v té době velmi vzácný, byl zřejmě příčinou, proč některé entity Dél pojmenovaly Bílým ostrovem. V „zimě“ bylo ve skutečnosti na Délu léto s velmi příjemným klimatem. Samo použiti převrácených terminů ročních dob, kdy léto je zimou a naopak, nasvědčuje tomu, že zmíněná informace pochází z místa, kde v „zimě“ byla skutečně zima a naopak. Takové místo mohlo být pouze na druhé polokouli, která v době Apollona byla ve skutečnosti polokoulí severní. Jestliže jsme dospěli k tomu, že Dél byl vlastně Bílým ostrovem a rodištěm Apollona, pak „dítě Bílého ostrova“ opravdu nemůže být nikdo jiný, než Apollon, nejvyššl hierofant Lhaů a obří bůh Slunce. Přestože Apollon byl velmi vážený a uctívaný, zůstával vždy v pozadí událostí a jeho skutečné postaveni v entitě Lhaů zůstává nadále nejasné. Domnívám se, že je identický s védským bohem Slunce Surou, který byl rovněž bohem moudrosti a poznáni Pravdy a jeho potomci byli surové, o nichž lak často hovoříme. Pokud se v tomto smyslu nemýlím, pak surové védských tradic jsou zcela totožni s Lhay dle Knihy Dhyanů, ale i se zasvěcenci Svatých ostrovů dle aiolských tradic. V souvislosti s Apollonem však existuje velmi závažná indicie, která dává událostem a vztahům mezi nimi nový, skrytý a pevný řád.
V roce 1982 zjistil dánský pilot-amatér Preben Hansson, že tak zvaná kruhová vikingská hradiště z lokalit Traclborg, Eskeholm, Fyrhat a Aggerborg jsou položena přesně na letové trase 325° ssz.. Při letu v opačném směru zjistil, že tato letová trasa prochází starověkými Delfami v-Řecku, Gízou (Gizeh) v Egyptě a končí v Etiopii. Trasa v Evropě mimo to procházela nad řadou dalších kruhových staveb, takže tylo stavby připomínaly cosi jako moderní radiomajáky současného leteckého provozu. Pozoruhodné bylo zjištění, že většina starých kruhových staveb je dodnes biotronicky aktivní.
Homér vypráví, že na okraji antického (rozuměj „civilizovaného“) světa leží území obývané mýtickým národem čistých mravů jménem Aithiopové. Podle současných znalosti měl Homér na mysli přibližně současné území Somálského poloostrova. Z aiolských mýtů se dochovalo tvrzeni, že právě zde byla zem mýtických Aithiopů, kam směřovali starověcí bohové (surové) na vyhlášené přátelské hodokvasy, sem do země Aithiopů cestoval často i Apollon a zde také končí letová trasa objevená P. Hanssonem. Pokusil jsem se postupovat opačným směrem, tedy v původním kursu 325° ssz.,dále za „kruhový hrad“ Aggersborg a zjistil jsem, že letová trasa končí na místě, kde podle Finaeovy mapy severní polokoule ležel jeden z dnes potopených ostrovů hyperbo-rejského archipelagu. Ze systémových souvislostí jsem již dříve došel k závěru, že se jedná o starověký Dél, rodiště Apollona a Artemidy, který ležel nedaleko současného magnetického pólu Země. Na obraze č.4 v PředpeklI ráje 11. jsem chybně tento ostrov označil „D“, správně se jedná o ostrov „B“, který na současných mapách odpovídá přibližně poloze ostrova Ellef Ringnes. Současná věda vychází z premisy stability geografického pólu Země a nestability magnetického pólu, aniž pro to existují přijatelné fyzikální indicie. Změny magnetických pólů Země byly odvozeny z paleomagnelických měření skalních útvarů i artefaktů různého stáří. Jak v dalších kapitolách ukáži, je premisa stability geografických zemských pólů zjevně chybná, protože existuje mnoho důkazů ěi indicii o značném počtu změn polohy osy Země, v souvislosti s řadou kataklyzmatických události, které v minulosti proběhly. Domnívám se, že pravděpodobnější by byla premisa o dlouhodobé stabilitě magnetických pólů Země, přinejmenším počínaje dobou od vzniku pevné zemské kůry. Pokud taková premisa je oprávněná, pak na počátku časů Země byla poloha geografických zemských pólů totožná s magnetickými póly, takže Apollonův Dél patmě ležel v těsné blízkosti severního magnetického pólu. Vliv magnetického pole Nimiru, které bylo patrně 100 násobně větší, než je současná hodnota magnetického pole Země, mohl způsobit jisté změny polohy magnetického pólu, ale ne zásadní. Při těsném kontaktu s Nimiru provázeném překocením Země pak docházelo i k záměně jižního a severního magnetického pólu, což se dnes jeví jako zdánlivá inverze magnetického pole Země, jež je ovšem fyzikálně nezdůvodnitelná. Problém je ovšem komplikován tím, že dnes nejsme schopni odhadnout vliv magnetického pole Nimiru na magnetické dipóly hornin. Vraťme se tedy zpět k mýtu o Apollonovi a jeho přátelích Aithiopech. Podle systémové analýzy zjištěných indicii je zřejmě existence „božského Apollona“ pravděpodobná a jedná se o historickou osobnost, i když její období zatím nejsme schopni dost přesně vymezit. Je tu ale ještě jeden problém. Domnívám se, že existence kruhových „radiomajáků“ na pevnině by měla mít pokračování i v existenci podobných artefaktů na mořském dně v kursu letové trasy 325° ssz.. Budu se těšit, že se najde průzkumník, který tuto možnost ověří. Tím končím neobyčejně zajímavou apolloňskou exkurzi a navracím se zpět k problematice antagonismu sum a ásurů.
Paleoantropologie tvrdí, že na základě nálezů fosilií hominidů došlo k sapicntaci (vývoji intelektu) již v období středního paleolitu, tedy přibližně v obdob! před 15 000 -44 000 lety. Rasy se pak vyvinuly a stabilizovaly během posledních 40 000 let evoluce Homo sapiens sapiens, který se objevuje prakticky naráz v rozsáhlém území od zapadni Evropy po Irán. Podle archeologických nálezů pozůstaků tohoto hominida poblíže lokality „Cro-Magnon“ ve Francii byl tento moderní vývojový stupeň člověka pojmenován „člověkem cromagnonským“ (Homo sapiens cromagnensis). Kosterní pozůstatky a artefakty tohoto člověka jsou známy nejen z obou stran pohoř! Pyreneje, ale také z Itálie (Grimaldi), Ruska (Staroselje), Čech (Koněprusy, Mladeč), Bomea (Nish) a z Kalifornie. Tyto lokality provázejí často i lokality obrazových galerií neobvykle vysokého estetického účinku, který lze stěží očekávat u necivilizovaného primitiva. Zmiňuji se zejména
0	světoznámé pyrenejské jeskynní galerii Altamira, ale i Lascaux, Font-de-Gaume, Les Trois a Dordogne ve Francii, ale
1	o uralské lokalitě Šulgan-taš.Stářl těchto obrazových galerii je odhadováno na 35 000-38 000 let. Jednotlivé rasy by se podle evoluční teorie antropologie měly vyvinout právě z tohoto cromagnonského člověka. Jenže je tu jistá nesnáz a ta spočívá v tom, že tato europidnl rasa byla zřejmě homogenní a blízká současné bílé rase (Baskové, Ingušové, Čečenové). Kdyby evoluce ras vycházela z cromagnonského člověka, nutné by na území Evropy existovala celá plejáda rasovi vyhraněných entit. Jenže ta neexistuje. Pokud v Evropě nacházíme jisté znaky rasové odlišnosti, jedná se většinou o pozdější potomky přistěhovalců a míšenců, jejichž genom je nestabilní a značně heterozygotnl. Naopak se ukazuje, že existence ras je velmi stará a souvisí s dávným osídlením Země. Autochtonnímu plemeni Země patmě odpovídá pouze africký boskopský člověk (negrit), který se rozšířil až do pacifické oblasti. Naopak velmi starou a zřejmě nezemskou rasou je mongoloidnl plemeno rozšířené v Asii a části amerického kontinentu. . Neméně staré je i červené a hnědé plemeno. Nové poznatky molekulám! biologie naznačuji, že rasové znaky jsou velmi hluboce geneticky zakotvené a sice až na molekulární úrovni, což naznačuje velké stář! ras v řádu 105-106 let. Nesmí nás ovšem mýlit překrýváni znaků vzniklé rasovým míšením, které nejsou geneticky stabilní a v dalších generacích míšenců lze pozoroval zřetelně tendence návratu k rasovým znakům rodičů. Z toho následovně plyne, že antagonismus surů a ásurů má podstatu tkvící v dávné minulosti, kdy došlo k evoluci ras mimo Zemi a tyto rasy nebyly natolik duchovně vyvinuté, aby byly schopny přátelského soužití. S důsledky tohoto problému se setkáváme dodnes a budou lidstvo provázet do té doby, než pochopi, že podstatou rasové nesnášenlivosti nejsou odlišnosti rasových znaků, ale odlišná úroveň duchovního vývoje, čili různá úroveň vědomí. Rasová nesnášenlivost je tedy odstranitelná pouze rozvojem etiky osobnosti a jejího duchovního života. Nasvědčuje tomu i skutečnost, že entitu surů tvořili příslušníci několika ras (bílá, žlutá, modrá, černá, červená), podobně jako tomu bylo u ásurů. Vzhledem k vysoké úrovni etiky a ducha neznali surové rasový antagonismus, kdežto mezi ásury rasově motivované střety byly téměř pravidlem. Kniha Dhyanů o tomto obecně lidském problému hovoř! velmi jasně. Je řečeno, že ásurové třetího a čtvrtého evolučního stupně se zabývali genetickými experimenty s lidským genomem, protože hledali cesty vedoucí k dokonalé bytosti v evoluci materiálního těla (obr. 16). Tento postup plynoucí z atheistického filozofického zaměření ásurů, neměl a ani nemohl mít úspěch, protože ve skutečnosti je struktura lidské bytosti velmi složitá a materiální tělo (Sthula sharira) se v této struktuře uplatňuje jen dočasně, jeho role je pouze pomocná, kdežto dominující složkou člověka je Buddhi se svou Atmou. Z genetických experimentů ásurů pak vycházely různé druhy bastardů, zrůd a chimér, u nichž došlo ke smíšeni původně geneticky čistého genomu Lhamaiyů i člověka s genomy zvířat, což mělo nejen katastrofální genetické důsledky, ale v duchovní sféře následovala změna karmy tvůrců i jejich „produktů“, která postihla celé lidstvo a důsledky této karmické změny pociťujeme dodnes. Již jsem se zmínil o tom, že mezi tyto bastardy-lidozvířata lze počítat i Horno sapiens ncanderthalensis, který ve skutečnosti nebyl evolučním stupněm hominidů, ale pouhým experimentálním produktem, podobně jako různé typy hominidů vyskytující se dodnes vzácně v málo zalidněných oblastech Země (yetti, saskačevan a dalši). Geneticky úspěšnější byla již zmiňovaná biblická „satanská plemena“ Túbalů, Júbalů, Túbalkainů a dalších. Existující indicie naznačují, že tato plemena byla „stvořena“ (rozuměj vyšlechtěna) mimo Zemi na planetě Tir a na Zemi přišla po zániku Tiru. S jejich příchodem se stala hrozba změněné karmy lidstva aktuální, proto Stvořitel a Lhaové připustili vyhlazeni tohoto bastardního lidstva při prvé biblické potopě. Teprve na očištěnou Zemi bylo vysazeno nové lidstvo nemající karmické zatížení (rasa Adam Kadmon). Kniha Dhyanů v odstavcích 48 a 49 o tom vypráví:
„Pátá rasa stvořená z posvátného pokolení (Sadhuů) sestoupila na Zemi provázena svými prvními božskými králi z plemena Hadů, kteří s nl uzavřeli smlouvu, učili ji a vedli životem“.
Tato pátá rasa (lidstvo pátého evolučního stupně) je totožné s Horno sapiens cromagnensis a učitelé z plemena Hadů jsou Thuata de Danaan (Danani), o kterých jsem se již zmínil jako o Bílých Hadech.
O této události pro Zemi tak významné jsou však zprávy i z kontaktů s ETI, zejména s civilizaci Aksu, Altea a Ashan (M. Hesemann, UFO-kontakty, str. 161). Alteanská rasa vysadila novou bílou rasu údajně v oblasti Tarimské pánve a ta byla v průběhu válek i sc svými králi vytlačena do Evropy. Výsadek se měl odehrát kolem 32 400 př.n.l. a o něco později byla vysazena jiná bílá rasa se svými učiteli Ashany do oblasti kolem Černého moře. Pravděpodobné je, že Alteanšti Hadi jsou totožni s Bílými Hady (Danany), kdežto AshandŠtí Hadi jsou potomky Thorásů. Tyto události jsou velmi staré a odehrály se v době, kdy surové a ásurové ještě nedospěli ke konfrontaci. Prvá bílá lidská rasa se svými králi Danany postupně osídlila oblast Evropy a časem se rozdělila do několika skupin. Nejzazšl západ obývali lberové (Hivcmové či Hibcmové), střed Evropy byl osídlen Ligury, Habraminy, Juriky, Dabudy, Fanisy aj., kdežto východní a jižní Evropa byla domovem Pélasgů a Aiolů.
Pod synarchickou vládou králů Hadů se obě bílé rasy utěšeně rozvíjely v míru a prosperitě. V té době působil i božský Apollon, vážený i Bílými Hady, jako nejvyšší učitel a kněz. Toto mírumilovné období evoluce nového pozemského lidstva ale skončilo asi před 25 000 lety a příčinou byly spory mezi Lhay a Lhamaiyny, které nakonec přešly do válečných střetů. Zdá se, že na rostoucím nepřátelství se výrazně podíleli především Atlanťané a Mongolové. O počátku dčmonských válek vypráví Elder Edda-Voluspa (překlad L.Heger):
„Oštěpem mrštil do nepřátel Odin.
To byla první vražda na světě.
Zbořeny byly zdi hradu Ásů.
Bojovní Vanové vytrhli válčit“. Tak byly zahájeny démonskč války. Podle legend, kterými se zabýval B. Jacobi, byli nepočetní surové napadeni početnými Kurusy (ásury) a vyhnáni z jejich nebeských měst (rozuměj stacionárních družic) na Zem. Zde si surové na svou ochranu vybudovali rozsáhlá podzemní města a pevnosti, jejichž zbytky na mnoha místech nacházíme dodnes. V Indii to byla podzemní města v Džunnaru, Adžantě a Ellore. Kurusovč jako potomci Dhrtavašlra usilovali o trůn náležející potomkům jeho bratra Pandua, kteří byli dětmi bohů Indry, Dharmy, Vájů, Ašvinů a dalších. Tak bylo 33 védských bohů v čele s králem Indrou vyhnáno ze svých skvělých sídel, zbaveno svých létacích strojů a zbraní. Byli nepočetní, a proto jim ásurové dále pozornost nevěnovali a zabývali se soupeřením o moc mezi sebou. Obdobně vyprávějí mýty Aiolů a Pelasgů, převzaté později Řeky o bojích Dia se vzbouřenými Titány. Egypťané zaznamenávají mýtus o boji boha Slunce Réa s velkým Hadem Apopem. Systémovou analýzou pak lze dojít k závěru, že Indra, Zeus, Ré či Atum jsou jen jiná jména téhož obřího krále surň a jejich potomků poražených na hlavu v náhlém přepadu početnými ásury. Pokusme se nyní o odhad doby, v níž se uvedné události odehrály. V Předpeklí ráje jsem v souvislosti s démonskými válkami uvedl, že bitva o Lanku (Ccylon) byla poslední válkou, jakousi vyčišťovací operaci. Získal jsem však nové informace, které vcelku jednoznačně ukazují, že dobytí Lanky a poražení Černého Hada Rávány bylo prvním vítězstvím surů a jejich potomků po prvé prohrané válce. Podle H.P. Blavalské, která zaznamenala vyprávěni Toddů, původně obývajících Lanku za vlády krále Rávány, se v Nigérii po sobč vystřídalo 197 generací Toddů v intervalu mezi dobytím Lanky Rámou a rokem 1850, kdy Blavatská dlela mezi Toddy. Průměrná délka generace dlouhověkých Toddů je odhadována na 105 let, takže 197 generací obnáší celkem 20 685 let (18 835 př.n.l.). Vzhledem k možným odchylkám délky jednotlivých generací odhaduji, že byla Lanka dobyta mezi 18 000-19 000 př.n.l.. Podle eposu Rámajánam je vítězem nad rakšasy (ásury) princ Rámačandra, což je podle hinduistické tradice sedmé vtělení Višny. Oproti tomu starší texty Višnu Puran a Markandeyapurany uvádějí, že vítězným vojevůdcem byl Para-šu-Ráma, který byl šestým vtělením Višny. Dobyti Lanky bylo tedy spiše druhou kampani démonských válek, které údajně trvaly 300 - 400 let. Para-šu-Ráma se svými armádami poté dobyl sevemí Indii a Pákistán a potomky Thorásů (Mongoly) vytlačil do hloubi východní Asie. V další kampani byli poraženi černomořštl Asové a jako zajatci dcportováni do severní Evropy a do Mezoameriky. Poslední kampaní bylo vítězné tažení Para-šu-Rámy Evropou, porážka armády atlantského krále Antaiola a dobytí některých ostrovů Atlantidy. Tato třetí démonská válka skončila vítězstvím vojsk Para-šu-Rámy někdy kolem roku 18 000 př.n.l.. Para-šu-Ráma byl pak korunován jako král tří kontinentů (Asie, Evropy, Afriky) a obdržel od Lhaů titul Ráma Audi. Měl však i mnoho jiných jmen a čestných titulů: Král čtyř moři, Syn Rahu, Dasapatid, Tigr králů aj.. Podle védské tradice byl synem Indry s lidskou ženou, byl tedy smrtelný, ale od bohů obdržel výsadu velmi dlouhého života. Založil říši Berana, která trvala 5 000 let. Synarchická vláda Hadů skončila kataklyzmatem v roce 15 679 př.n.l.. Posledními králi byl božský pár Issor a Isida. Ráma Audi se nedlouho po své korunovaci vzdal vlády a odešel do ústraní. Jeho hrob leží údajně v potopené části města Lixu na atlantském pobřeží západní Afriky. Co se odehrávalo po abdikaci Rámy Audi je dosti nejasné, neboť o událostech chybí zprávy. Pravděpodobně brzy po smrti Rámy Audi došlo k povstání krále Atlantidy, protože moc Atlanťanů nebyla zlomena a po porážce jim zůstaly nedotčeny rozsáhlé a početné opěrné body na americké pevnině a na odlehlých ostrovech. S.de Guaita, který čerpal z blíže neuvedených starých textů, patrně iberského ěi ligurského původu, se zmiňuje o tom, že říši Berana rozvrátil atlantský král Ir-šua (Tir-chan), který znovu povstal proti Iniciovaným Svatých ostrovů, obnovil vojenskou sílu atlantské říše a se svými armádami začal znovu dobývat území a kolonie Atlantidy. Podrobněji se těmito událostmi budu zabývat v dalších kapitolách. To, o čem jsem dosud vyprávěl, je v podstatě projekce védských a brahmán-ských tradic, s přihlédnutím ke starším bonnským textům. Pro získání objektivního pohledu na tyto sice prastaré, ale pro evoluci lidstva neobyčejně závažné události, je nezbytné věnovat pozornost i projekci zmíněných události z pohledu Iniciovaných Svatých ostrovů, ale též i projekci z pohledu Atlanťanů a Danami.
Když první vlna árijských Protořeků vedená vojevůdcem Dionýsem dosáhla přibližně na přelomu třetího a čtvrtého tisíciletí oblast Středomoří, dostala se do bezprostředního kontaktu s troskami vysoké kultury potomků zaniklého národa nebo skupiny kulturně i eticky vyspělých entit, které původně obývaly ostrovy v Indickém oceánu a přilehlé pevniny jižní Indie, Persie, Mezopotamie, Arábie a východní Afriky. Archipelag ostrovů v jižní části Indického oceánu je v brahmánských textech nazýván „země Rutas“ (Rula), Kniha Dhyanů je nazývá „Svaté ostrovy“ a vědec moderní doby Sclatter do této oblasti zasazuje zmizelou hypotetickou pevninu jménem „Lemurie“, která měla tvořit pevninský most spojující cesty migrace fauny i flory mezi Afrikou, Indií, Austrálií a Antarktidou. Prolořekové optovali trosky vysoké kultury entit této oblasti a vložili je do svých nespočetných mýtů a povčstí. Počátky antické kultury, která tak hluboce ovlivnila především Evropu, nemají tedy kolébku v Řecku či Malé Asii, ale na zaniklém archipelagu Ruta. Bohové Olympu nejsou Řeky, řeckého původu nejsou ani héroové, řeckou není ani tradice válek o Tróju, výprava Argonautů či tradice Hérakla a jeho činů. Znalci antiky budou možná protestovat a odmítat uvedené závěry. Připomenu, že evolučně mladí Prolořekové přejali a asimilovali odkaz vysoké kultury starověkých Iniciovaných, která je stará přinejmenším 25 000 let, ne-li mnohem více. Mnozí badatelé v oblasti antiky netuší nebo si neuvědomuji úzkou provázanost a společné kořeny antické kultury se starověkou kulturou Indie a Tibetu, jejichž spojení se odehrálo především díky existenci kulturně i eticky vyspělých entit Svatých ostrovů. Lemurie z tohoto pohledu není pouze migračním mostem fauny a flory, ale především kulturním mostem spojujícím vysokou kulturu Iniciovaných s antickou dobou a přeneseně i s naším moderním věkem.
Řecký cestovatel Euheméros (3.-4.stol.př.n.l.) podnikl dlouhou plavbu Indickým oceánem a pátral po místech starých bájí a domovech řeckých bohů. Výsledky své cesty sepsal do dnes ztraceného spisu „Hiera anagrafé“ (Posvátný nápis). Dochovaly se však části této knihy přeložené do latiny Euniem Quintem (Sacra seriptio). Z tohoto pramene dnes víme, že Euheméros nalezl na ostrově Panchai v jižní části Indického oceánu (snad šlo o Madagaskar) trosky Diova chrámu a v nich sloup, na kterém byly v pozlacených znacích zaznamenány události starověku, kdy Uranos, Chronos i Zeus a další, byli mocnými králi rozsáhlé říše, jejíž součásti byl i ostrov Panchaia. Bohové řeckých bájí a jejich potomci jsou pojímáni jako dědici mimozemské entity (třetího a čtvrtého evolučního stupně), existující ve vyšším stavu vědomí. Euheméros došel k závěru, že tato starověká říše s vyspělou duchovní kulturou tvořila základy kultury rané Hellady a celé antické kultury. Systémovou analýzou jsem došel k závěru, že jeden z ostrovů archipelagu Ruta-Lemurie měl jméno „Argó“ a prvním králem na něm byl Foróneus, syn boha Inacha. Další velký ostrov byl domovem Aiolů, ale musím přiznat, že mi chybí jistota k určení, zda jméno Aiolů nebylo jménem entity celého archipelagu Ruta. Vnukem Forónea a synem Dia a Ió byl Epafos, který byl prvním králem území dnešní východní Afriky (dnešní Egypt, Súdán, Etiopie a Somálsko). Pravnuk Epafa Aigyptos byl vývojem situace nucen čelit útoku krále Danaia či Danana (král Dananů), který ke své říši obklopující Středozemní moře, hodlal připojit ještě oblast východní Afriky a Iniciované odtud vytlačit. Aigyptos krále Danaa porazil a mnoho zajatých Dananů odvedl na ostrov Argos. Od té doby bylo území, které obhájil i nově dobyl nazýváno jménem vítězného krále (Aigypt-Egypt) a představovalo pravděpodobně nejen územi dnešního Egypta, ale také mediterální část seveml Afriky až po atlantské pobřeží. Konflikt Aigypta s Danaem byl patrně jednou z bitev západní polokoule spadajících do období démonských válek. Bylo zajato i mnoho dananských žen a Aigyptos ve snaze ukončit vražedné boje, nařídil sňatek 50 Dananek s 50 Aioly. Některé prameny hovoří o 50 synech Aigypta, což je z čistě fyziologických příčin dost nepravděpodobné. Porážkou nepoučený král Dananů nařídil potají Danaovnám, aby o svatební noci své novomanžele zabily, což se stalo. Pouze Hypermnéstra svého manžela Lynkea ušetřila, protože mezi nimi vzplála láska. Od nich pak počal nový královský rod Argu. O této události vypravuje báje „Prosebnice“ (Hikctides) pocházející od Aischyla. Jinou kampaní démonských válek byla anabaze Argonautů (námořníků z ostrova Argó), které se údajnč účastnilo 50 héroů včetně Hérakla. Cílem této námořní výpravy zřejmě nebylo zlaté rouno (ovčí kůže se zachyceným vyrýžovaným zlatým prachem), ale zničeni a oslabeni základen Kimmerů v oblasti Černého moře. Kimmerové bylo jedním ze jmen entity Asů obývajících celé Čcrnomoří od Thracie po Kavkaz. Jinou námořní anabazí byl výpad z Argu na západ a zničení dananských i atlantských námořních přístavů. O této válečné výpravě jsem mnoho zpráv nenalezl. Domnívám se, že oběma námořním výpadům předcházelo dobytí západní části Malé Asie, zvané v té době Thorheim (Trorheim) a zničeni centra moci Asů pevnosti Ásgaard, která měla údajně ležet nedaleko Troje. Není zpráv o tom, že současně byla zničena Trója, spiše bylo zničeni Asgaardu spojeno s mnohem mladšími událostmi kolem dobýváni Priamovy Troje. Nordické ságy sice zmiňují zničení města krále Asů Trory a dovozují, že se jedná o Tróju, ale chybí byť jediná průkazná indicie. Ať již byla armádou Argu zničena jen pevnost Ásgaard nebo také Trora (aniž máme doloženou identitu Tróji s Trorou), je zřejmé, že antika v báji o zničení Troje spojila dvě historické události od sebe časově vzdálené více než 20 000 let. Priamova Trója byla dobyta někdy kolem roku 1250 pf.n.l., národy, které z jejich východních sídlišť vyhnalo sucho nastupující jako důsledek kataklyzmatu v roce 1495 př.n.L Někdy se hovoří o jedné z vln „mořských národů“, kten? se začaly posouvat do Středomoří. Podle Homéra založil Tróju vnuk krále Dardana jménem Tros či Tror. Éra krále Dardana je známa v souvislosti s rozsáhlými pohromami, při nichž došlo k protrženi Dardanel a vytvořeni bazénu Marmarského moře. Tyto kataklyzmatické události, jak bude v jiné kapitole doloženo, souvisejí s cyklem Nimiru v roce 9 564 př.n.l.. Z toho lze vyvodit, že Trója podle Homéra mohla vzniknout nejdříve v prvé polovině desátého tisíciletí př.n.l., čili až o 7 000-9 000 let později, než došlo k dobytí a zničení Asgardu a Trory. Boje o Troru (Asgaard) se zúčastnil i Héraklés, který žil podle řeckých pramenů kolem roku 17 550 př.n.l. (Hérodot z Halikarnassu). Při výzkumu lokality Troje odkryli archeologové celkem 46 vrstev časově odlišných etap osídlení a Priamově Tróji přisuzuji vrstvu Vila. Je ovšem otázkou spolehlivé určení stáří jednotlivých vrstev a jejich správná interpretace. Není tedy možno zcela vyloučit, že některá z nejspodnějších vrstev může být pozůstatkem Trory starých Asů. Patrně nejspolehlivějším pramenem k určení doby zničení Asgaardu a Trory (?) je Hérodotova druhá kniha „Euterpé“ z jeho souborného díla o dějinách starověku. Hérodot při své stáži v Egyptě měl možnost seznámit se s písemnými prameny uloženými v egyptských chrámech, z nichž vyplývalo, že od doby, kdy Héraklés zemřel a stal se bohem, uplynulo až do dnů faraóna Amásia (569-526 př.n.l.) přibližně 17 000 let, což odpovídá přibližně období kolem
17 550 př.n.l.. Tento údaj bude ve skutečnosti o něco nižší vzhledem k rozdílným délkám slunečního roku v jednotlivých věcích (období mezi cykly Nimiru, které leží mezi smrtí Hérakla a dneškem). Hérakles a jeho tradice není řeckého původu, ale Rekové přejali jeho tradici od Egypťanů, jak to potvrzuje Hérodot. Domnívám se, že ve skutečnosti není ani egyptského, ale aiolského původu. Věnujme nyní této neobyčejně zajímavé a poněkud tajemné osobnosti hlubší pozornost. Domnívám se, že Héraklčs je aiolskou projekcí védského Para-šu-Rámy a zjevně se jedná o tutéž historickou osobnost starověku, viděnou různýma očima. Jsou spojeni působením ve stejné oblasti světa ve stejném čase a ve stejném údělu. Oba jsou dětmi bohů se smrtelnými pozemskými ženami a jejich osudem je pozemské smrtelné tělo. Oba vystupuji důrazně proti nepřátelům svých otců. Ve védské a brahmánské projekci je Para-šu-Ráma kšatria (vojevůdce), jehož úkolem je obnovit pořádek a mír na Zemi válečnou mocí. V aiolské projekci je termín „héraklčs“ v podstatě titulem vysokého správního úředníka pověřeného králem vojenskou mocí chránit království, který k tomuto účelu byl vybaven výjimečnými pravomocemi, takže po králi byl druhým nejmocnějším mužem státu. Králem Para-šu-Rámy byl král surů Indra, králem Hérakla byl král Titánů a Olympanů Zeus (Deus). V mantrovém jazyku véd měl termín „Parašurama“ vnitřní význam přeložitelný jako „Ráma mající v držení stříbrnou válečnou sekeru“. Taková zbraň byla výjimečným atributem velitelské moci nad vojsky a právo jejího nošeni měl pouze vojevůdce. Byla to tedy podobně významná insignie jako ve dvacátém století maršálská hůl. Můžeme tedy usuzovat, že „Para-šu-Ráma“ i „héraklés“ mají v podstaté shodný význam a jejich nositelé v běhu ěasu převzali zmíněný titul jako své jméno, neboť původní vnitřní obsah titulu byl zapomenut. Jsou však i další prvky dotvrzující pravděpodobnou identitu obou osobností. Héraklés i Para-šu-Ráma dobývali Evropu od východu. Třebaže o trase anabaze Para-šu-Rámy nemáme přesnější údaje, je známo, že v Evropě založil řadu svatyni a některé dlouho nesly jeho jméno jako například Ráma, dnešní Rujana. Trasu anabaze Hérakla máme doloženou z řady pramenů, které od Aiolů převzali Řekové. Po vítězství nad Ásy a po zničení Asgaardu a Trory, prochází Héraklés vítězně Tyrhenií (jižní Itálií) a v místě dnešního Moka nechal vystavět přistav Porto Herculis pro zajištěni týlových služeb a zásobování i dopravu vojsk. Armáda dále vítězně postupovala přes Iléraklcu Caccabariu (Cavailon) do kraje Cran, kde došlo ke střetnuti s ligurskými vojsky vedenými Danany. Další postup armády Hérakla vedl Perthuským průsmykem přes Pyreneje a dál do dnešní Andalusie. V té době ještě neexistoval Gibraltarský průliv, což potvrzuje řada antických historiků, takže Héraklés s armádou dále postupoval z Andalusie na jih a na nejužšim, dnes zatopeném místě Gibraltarské šije, došlo k utkáni s vojskem dananského krále Antaiola. Utkáni bylo velmi tvrdé a krvavé a Héraklés vítězí až ve třetí urputné bitvě, když v osobnim souboji zabíjí obřího dananského krále Antaiola. Na místě pozdějšího Lixu si volí svůj opěrný bod, nechá vystavět chrám k poctě Dia, a před ním, na mořském břehu postavit na dvou vysokých pylonech plošinu, na níž je k poctě Dia udržován trvalý oheň. V tomto chrámu měl být i hrob Hérakla. Dnes je chrám, tak i Héraklovy sloupy a ěást ležení armády pod hladinou moře v hloubce 80-100 m, ale jejich přesná poloha není známa. Podle antických i egyptských pramenů mělo Héraklovo město ležet na mořském břehu, přibližně proti mfstu, v němž se severní kanárský proud prudce stáčí na západ. V těchto místech nechal Héraklčs postavit velký námořní přístav, z něhož vedl námořní operace proti atlantským ostrovům. Přistav se údajně jmenoval Port Herculis. Napadl a dobyl atlantské ostrovy Erytheiu, Picriu a Aiaiu a v bojích o ně zahynuli atlantští králové Gcryon, lalelion a Deskynos, kteří patřili k Černým Hadům (ásurům). Ostatní atlantské ostrovy však z neznámého důvodu Héraklés nedobýval, takže jádro atlantské válečné moci zůstalo nadále v podstatě nedotčeno. Jak ukázaly pozdější události, byla to vážná strategická chyba s nedozírnými důsledky. Domnívám se, že příčinou mohla být smrt Hérakla, který byl svými nepřáteli otráven nebo podlehl atentátu. Nastalé situace využívají atlantští ásurové a vylodí své síly a spojí se s armádou dalšího dananského krále Caca, která ustoupila do jižní části západní Afriky a Héraklés ji nestihl porazil. Království obřího dananského krále Caca sahalo až k dnešnímu toku Nigeru, jehož původni jméno ve starověku bylo „Dao lsa Bari“ (Velká řeka Daů). Spojené armády atlantských a dananských ásurů využily zmatků mezi vojskem zemřelého Hérakla a zdařilo se jim dobýt ěást západní Afriky a vytlačit aiolskou armádu na východ. Cacus je nakonec poražen a postup ásurů zastaven přibližně v pohoří

Atlas v dnešním Maroku. Boje Aiolů s ásury atlantského i dananského původu však neskončily a táhly se po dlouhou dobu, aniž některá ze stran nabyla vrchu. Dlouhodobé válečné strádání způsobilo, že Danané ztratili zájem na dalším vedení nekonečné války a dohodli se s Aioly na přiměří, které přešlo v mírovou smlouvu, když aiolský král Issor, kterému Egypťané později dali jméno Us-iri (Sluneční oko) a Řekové Osiris, pojmul za manželku dananskou královnu čemé barvy pleti jménem Isis, kterou později Egypťané uctívali jako Éset a Řekové jako lsidu. Atlantští ásurové, kteří na mlr s Aioly nepřistoupili, připravovali se na konečné řešení svého sporu se sury. Postavili a modeme vyzbrojili mocnou armádu, která krátce před příchodem kataklysmatu souvisejícího s cyklem Nimiru z roku 15 679 př.n.l. v masivním útoku napadla aiolskou armádu, vedenou aiolským králem Issorem. Boj přerušil úder kalaklyzmatu a obrovská příbojová vlna i zemětřesení pohltily obě znepřátelené armády. Issor zahynul, ale král atlantských ásurů Tyfón, přežil. Podle pověsti našla nešťastná vdova Isida tělo Issora až na území dnešního Libanonu. Issor a Isida jsou posledními králi z božských Hadů. Po nich se ujímá vlády jejich syn Oros (egyptský Hór), který poráží atlantského ásura Tyfóna, spojuje starověkou Libyi s Egyptem v jednu říši a zakládá dynastii Sokolů. Asi 400 let před příchodem kataklyzmatu, tedy v době již uzavřeného manželství Issora s Isidou, přichází do Egypta skupina atlantských mágů (kněží-vědců), kteří odmítají atheismus atlantských ásurů i jejich metody černé magie. V lokalitě Gizeh vybudovali několik rozsáhlých podzemních prostor a
v nich uložili písemný odkaz atlantské vědy, včetně řady vzorků strojů, hmot a jiných artefaktů. Nad nimi nechali postavit dvě obrovské pyramidy, které archeologové mylně připisuji mnohem mladším faraónům. Události, o nichž jsem vyprávěl, zachytil ve svých zápiscích z egyptské stáže strýc Platona Solón. Vloudila se pouze chybička, protože tyto události se odehrály o 6 115 let před zánikem Atlantidy, o kterých egyptští kněžl Solónovi vyprávěli. Ve/skutečnosli totiž existovaly dvě historické éry atlanstkč civilizace. Starší civilizace atlantských ásurů (Černých Hadů) odpovídá starší Atlantidě zaniklé během kataklyzmatu způsobeném cyklem Nimiru v roce 15 679 př.n.l.. Po nl na troskách civilizace ásurů vzniká Atlantida nová, která je již jen pouhým odvarem původní civilizace Hadů a lato Atlantida zaniká při kataklyzmatu v roce 9 564 př.n.l, tak, jak o tom Solónovi a dalším řeckým stážistům vyprávěli egyptští zasvěcenci.
NA SINAVÉM OŘI JEZDCEM JE SMRT A PEKLO KLUŠE ZA NÍ
Slunce a Měsíc strnuly v hrůze.
Hněv tvůj dopadl na tyrany,
krále a vládce národů Země,
co srotili se k odporu proti bohům.
Ty Bože plný hněvu jsi je zhubil a zničil.
Legendy IV., Ginzberg.
Mongoloidnl žlutá rasa Thorásů, usídlená po tisíciletí v oblasti Gobi a Mongolská, byla po srážce v démonských válkách deportována do oblasti dnešní Mexické vysočiny a menší část, zejména Rakšasové z Lanky, byla vysídlena do severní Kanady a Grónska. Nucená migrace se v mýtech a pověstech potomků léto rasy (Mayové, Aztékové aj.) uchovala jako vzpomínka na „Velký příchod“ vedený králem Itzamnou, synem Huanabka. Tyto tradice sebrané a sepsané Brintonem, vzpomínají na příchod ze staré vlasti ležící ve směru vycházejícího Slunce, které nahujské kmeny označovaly termínem „Teoll Lixco“ (Cesta Slunce). Při systémovém rozboru těchto sebraných mýtů se ukazuje, že, Velký příchod byla vlastni přeprava z Asie přes severní Pacifik do oblasti dnešní Mezoameriky. Toto zjištění je ale v rozporu s výkladem většiny amerikanistů, kteří se domnívají, že nahujské kmeny přišly ve směru od Atlantiku, tedy ve směru dnes vycházejícího Slunce. Jak později objasním, vyplývá ze systémového rozboru dochovaných mýtů a dalších tradic, že téměř každý cyklus Nimiru způsobil překocení zemské osy, takže se měnil i smysl rotace Země a tedy i poloha východů a západů Slunce. Velký příchod předků nahujských kmenů vedený Itzamnou se odehrál v době před cyklem Nimiru 15 679 př.n.l., kde se Země otáěela v opačném smyslu než dnes, takže Slunce ve skutečnosti vycházelo na západě a zapadalo na východě/(v dnešním pojetí světových stran). Tím je zdánlivý rozpor objasněn. Ostatně i z hlediska logiky lze těžko očekávat přesun velkého množství válečných zajatců přes celou Asii, Evropu, Atlantik, když existovala krátká cesta přes severní Pacifik. Podobně jako legendy Quichů a Mayů o Velkém příchodu, vypráví i delawarská legenda Walam Olum o příchodu předků Leni Lenapů z Asie na americkou pevninu, přičemž cílem bylo místo zvané „Cuauhtitlán“ v dnešním Mexiku./Po kataklyzmatu v roce 15 679 př.n.l. se jednotlivé kmeny rozptýlily po areálu Severní Ameriky a Mezoameriky, ale část z nich osídlila v té době liduprázdné ostrovy v Atlantiku a tak vznikla druhá říše mořských králů, mladší Atlantida.
Po odeznění kataklyzmatu odešli pod vedeni boha Quetzacoatla na jeden z atlantských ostrovů, kterému dali jméno Tula Pin či Turan Piry (Ostrov turánských Želv). Někdy se dochoval také překlad „Hřbet želvy“ či „Krunýř želvy“. Aby nedošlo k omylu, dovolím si krátké odbočení. Turánští Thorásové představovali početné společenství nejméně čtyř ras (černá, žlutá, červená, hnědá), které se dělilo do dvou klanů. Prvním a největším byl klan „Hadů“, druhým byl klan „Želv“, přičemž oba klany vzájemně úzce spolupracovaly zejména při válečných kampaních. Tím se vysvětluje uctívání klanového zvířete želvy jak dnešními Mongoly, tak i některými indiánskými entitami (Leni Lenapové). Na druhé straně u potomků Aiolů existovalo hluboké nepřátelství vůči entitám Hadů, ale také želv a nedařilo se objasnit příčinu. Považovat hada za nepřítele je stále ještě přirozené vzhledem k nebezpečí smrtelného uštknutí. Ovšem zcela nepochopitelné bylo hluboké nepřátelství vůči tak neškodnému a mírnému zvířeti jako byla želva. Jak se ukazuje, bylo toto nepřátelství namířeno vůči entitám majícím hada či želvu jako totemový symbol klanu.
Je pravděpodobné, že Tula Pin Tolléků je totožný s Azllanem Aztéků či Mictlanem Mayů nebo Lusasaki Leni Lenapů, ale úplná jistota v tom není.I Po přesídleni poražených na americkou pevninu větší část Thorásů zde zůstala a postupně se rozešla na všechny strany/ S migrací Toltéků a Turániů vystupuje postava jejich mýtického vůdce, učitele a boha, kterého jednotlivé entity nazývají Quetzalcoatlem (Aztékové), Cuculcanem (Mayové), nebo Gucumatzem (Quichové) či Ehécatlem (Toltékové). Zprávy z různých pramenů podávají o této podivuhodné bytosti tak rozporuplný a nepochopitelný obraz, že stoji zato věnovat osvětlení úlohy Quetzalcoatla trochu vlec pozornosti.
Již dříve jsem hovořil o tom, že ještě před začátkem démonských válek se atlantští Hadi rozdělili a menší skupina
tvořená Danany v čele s Bílým císařem, zvaná Bílí Hadi, byla Černými Hady vytlačena na ostrovy v subpolárnlm Atlantiku a do Evropy. Tato nepočetná skupina uznala své pochybení a postavila se na stranu Iniciovaných. Některé prameny tyto „napravené“ ásury nazývají Kající se Hadi či Dobří Hadi. Podle bonnských textů uložil Pán Lhaů Bílým Hadům jako pokání na cestě k nápravě misionářskou a vůdčí roli mezi jednotlivými entitami Thorásů, vysídlených z Asie na americkou pevninu/ Podle nahujských tradic přišel Quctzal-coatl se skupinou dvaceti bílých mužů oděných v dlouhý vlající šat, obutých v sandálech, s dlouhými světlými vlasy a vousy a modrýma očima na americkou pevninu neznámo odkud. Udává se, že doba příchodu Quetzalcoatla a dalšich „tzequilů“, jak byli nazýváni místními kmeny, se odehrála v třetím věku lidstva (období Slunce větru), což by odpovídalo období po kataklyzmatu v roce 15 697 př.n.l.. Tzequilové postavili město Mayapan a v něm mnoho pyramid, kde učili negramotné a zaostalé potomky Thorásů etice, písmu, počtům, astronomii, zemědělství a postupně je civilizovali. ^ Zavedli uctívání boha a vyškolili skupiny knčží v obřadech a duchovních praktikách. Tzequilové rozvíjeli svou misionářskou činnost u mnoha kmenů a jejich jména se dochovala dodnes. Tak u Čibčů měl tzequil jméno Bochica, u Tabasců Votan, Zoguové jej nazývali Condoy ald.. Tito tzequilové se však dostali až ke kmenům dnešní Venezuely (Tsuma) a Peru (Con Ticci). Všechny jazykové verze jména Quetzalcoatla mají týž význam „pták-had“, jinými slovy „létající had“.

dialekt (jazyk)	jméno	částice	

	pták	had	
mayský	Cuculcan	cucul	can (chan)	
aztecký	Quctzalcoatl	quetzal	coatl (cohuatl)	
quiche	Gucumatz	matz	guču(cucu)	
	(Cucumalz)			
tollécký	Ehécatl	ehé	catl	

Tabulka III.

Dnešní amerikanisté nepochopili význam Quetzalcoatla a toto jméno překládají roztodivnými způsoby jako například: „Opeřený had“, „Zeleným quetzalím peřím porostlý had“ a podobně. Svědčí to o zcela nepochopeném původu a posláni tohoto tzequila. Ve skutečnosti patřil k Dobrým Hadům, kterým prostí lidé kmenových entit říkali častěji „Létající Hadi“, protože často používali své podivné létací stroje, podobné tolik diskutovaným létajícím strojům mimozemšťanů (UFO). Zobrazeni takového stroje je v Codexu Boturini opakované provedeno./Jedna z aztéckých legend vypráví, že jednou se Quetzalcoatl dostal do sporu s třemi čaroději (černými mágy), protože odmítl jejich požadavek zavedeni rituálu lidských obětí při uctívání boha Tlaloca. Quetzalcoatl byl již starý, a tak se čarodějům podařilo přinutit jej k odchodu z ostrova Tula Pin. Část obyvatel podlehla nátlaku čarodějů a zůstala na ostrově a podrobila se krvavým rituálům. Přišla však velká potopa a mnoho z nich zahynulo. Osm klanů však z Tula Pin na doporučení Quetzalcoatla odešlo na pevninu a v pevných kamenných domech v horách přečkalo řádění živlů, ke kterému brzy došlo v pátém roce po jejich odchodu z ostrova. Tento exodus zobrazuje méně známý obrázkový Codex Boturini. Králce před katastrofou, která zřejmě odpovídá řádění živlů během cyklu Nimiru v roce 9 564 př.n.l., Quetzalcoatl odlétl ve svém létajícím stroji do nebe. Jedno z existujících zobrazení Quelzalcoatla je uvedeno na obrázku 9, na němž je muž bílé evropské (nordické) rasy třímající artefakt velmi podobný egyptskému „klíči Slunce“ (anchu), který byl vyhrazen pouze faraónům. V horské lokalitě Malinalco, jihozápadně od Tcnochtitlánu, bylo nalezeno kamenné torzo mužské hlavy s vysloveně evropskými rysy, chráněné sklopným zobanovitým skafandrem podobným těm, co používají američtí astronauti. Toto torzo je dost nelogicky připisováno jakémusi „orlímu rytíři“. Domnívám se, že tento kamenný artefakt zobrazoval některého z lzequilů, možná samotného Quetzalcoatla. Druhé torzo představuje krále či kněze z rudé rasy Thorásů (Tolléků), jehož tiára má úzkou stylovou podobnost s tiárou faraónů starého Egypta. Při studiu různých verzí bájí o Prométheovi jsem došel k názoru, že tyto báje nejsou řeckého původu, podobně jako báje a mýty pojednávající o bozích a héroich Aiolů. Báje vnímají Prométhea jako Titána, který se přímo neúčastnil vzpoury proti Diovi, přesto vůči nim byl v opozici, což se projevilo mimo jiné v tom, že proti vůli Dia měl přinést pozemskému lidstvu olympský oheň, který symbolizuje poznáni a civilizaci. Různé verze báje o Prométheovi obsahují zjevné nesrovnalosti a rozporná sdělení, což svědčí o nejistotě dávných historiků v chápání fenoménu

Prométhea.“ Předně Zeus, jako nejvyšší z Iniciovaných (surů) měl Pánem Lhaů uložen jako „služební úkol“ péči o civilizaci a duchovní růst lidstva, takže těžký trest, jímž Prométhea postihl, je v tomto kontextu nepochopitelný a nesmyslný.|Další nelogiěnost vyplývá z toho, že Prométheus měl být uvězněn na štítech Kavkazu, tedy v oblasti ovládané nepřáteli Dia, vzbouřenými Titány (Asy, ásury). Podobných nesrovnalostí je více. Systémovou analýzou všech dostupných informaci jsem došel k závěru, který je zásadně odlišný od prastaré báje převzaté Řeky. Je velmi pravděpodobné, že Prométheus náležel k nobilitě Thorásů, které jsme již identifikovali jako Titány, konkrétně jako kmen Dananů (Thuata de Danan). Systémová analýza mne vede k závěru, že Prométheus byl s velkou pravděpodobností shodný s králem skupiny Dananů, kteří původně osídlili největší z atlantských ostrovů Meropidu. Tento ostrov obývala část Dananů známá jako Bílí Hadi, nebo Dobří Hadi, či Kající se Hadi, jejichž král či císař měl titul Bílý císař. Když Atlantští Černí Hadi-Toltékové vytlačili počtem nevelkou entitu Bílých Hadů z Meropidy, zajali Bílého císaře s jeho dvořany a po dlouhou dobu je drželi v zajeti či spíše vězení v jakési horské kavkazské pevnosti, ležící na území ásurů. Po vítězství Hérakla nad Asy byl Prométheus se svými druhy osvobozen a odešel na americkou pevninu jako mise šířící civilizaci, etiku, řemesla, lékařství a dalši oblasti „ohně poznání“. Překvapivé je zjištění, že v temže teritoriu a ve stejném čase se objevuje mise lzequilů vedená Quetzal-coatlem, která uskutečňuje stejné cíle. Je tedy pravděpodobné, že Quctzalcoatl je totožný s Prométheem. Oba mýtičtí bohové jsou titulováni jako Hadi a jejich kmenový emblém Hada je přiřazuje k dananským ásurům. Prométheus je zván Bílým Hadem a Quetzalcoatl Létajícím Hadem (Opeřeným Hadem). Oba Hadi se snažili o záchranu lidstva před potopou a ti co přežili řádění živlů během kalaklyzmatu v roce 15 679 př.n.l., byli objektem jejich péěe a civilizačních snah.| Vraťme se opět poněkud zpátky do doby vyhnání Bílých Hádů z Meropidy. Atlantský Černý císař-Černý Had Toltéků ovládl všechny ostrovy v Atlantiku a přilehlá přímořská území americké pevniny. Nastal rychlý vzrůst moci Atlantidy, který posléze vedl k rozpoutáni známých démonských válek. Toltékové, kteří jsou často nazýváni „černými čaroději“ či ásury, anděly „levé strany“ nebo Lhamayny, popírali existenci i zákony Stvořitele-Pána Lhaů, neuznávali učeni o duchovni podstatě člověka, jeho posláni a zákon Karmy. Jejich ateistická filosofie byla založena výhradně na uznáváni existence hmotného světa, který je údajně ovládnutelný a řiditelný vědou, přičemž atlantská věda široce používala techniky známé pod terminem „černá magie“. Dávno před Marxem a Engelsem vytvořili základy padlé filosofie, kterou lidstvo poznalo a poznává v její moderní verzi jako materialistickou marxistickou filosofii dvacátého století. Tak se ujišťujeme v poznání, že to, co bylo padlé a špatné před 20 000 lety v Atlantidě, se projevilo jako padlé a špatné i v období téměř 2 000 let po Kristu v zemích „reálného socialismu“ a komunismu“ a změna názvů nevedla ke změně podstaty léto filosofie.
Mezi atlantskými vědci, kteří byli obvykle titulováni jako „kněží vlastnící osvícení“ či mágové, se jako rakovina šířily metody a techniky černé magie a ty vědce-mágy, kteří odmítali touto cestou jit, zbavovali možnosti vědecké práce a zvláště tvrdošíjné vyháněli z ostrovů, později je i věznili a popravovali. Zmiňuje se o tom jak Scott-Elliot (Atlantis), tak i J.R. Tolkien (Silmarillion). Vrchol hrůz, které lze dobře srovnat s peklem nacistické říše  a bolševické socialistické éry, nastal po nástupu atlantského císaře AI Tara, zvaného také Černý císař či Tar Pharazon (Tolkien). V té době odešla z Atlantidy skupina mágů „pravé ruky“, kterým se také nepřesně říká „bílí mágové“ a na čtyřech místech Země údajně vybudovala hluboké podzemní prostory a v nich ukryla „vědění Atlantidy“ spolu se vzorky strojů, zbraní i materiálů a početnými písemnými záznamy. Jedním z těchto míst byla lokalita Gizeh v Egyptě, kde bílí mágové postavili nejprve Sfinx nad rozsáhlými podzemními prostory, o něco později i dvě velké pyramidy, které archeologové mylně připisují faraónům Chufewovi aChefrenovi. Skupinu Atlantských mágů vedl kněz Thowl, kterého Egypťané ve svých tradicích znali také pod jmény Džehuti či Tehuti a v době rozkvětu helénské éry jako Thota, kterého si Řekové ztotožnili s Hermem. Jamblichos z Chalkidy říká, že do Gizeh s sebou Thowt přinesl 42 knih tvořených svázanými tenkými kovovými foliemi pokrytými bílou porcelánovitou tvrdou vrstvou, na kterou se psalo. 36 knih bylo věnováno historii a vědě Atlantidy a 6 knih se zabývalo medicínou. Podle egyptské tradice zavedl Thowt dvanáctihodinovový den a dvanáctihodinovou noc, kalendář, písmo, matematiku, zemědělství a kult jediného univerzálního boha Ámona. Principy uctívání boha Ámona uložil v Knihách mrtvých,(jejichž správný název je „Kniha Mistra Skrytého chrámu“. Emblémem Thowta je ležatý půlměsíc, což jednoznaěně ukazuje na jeho atlantský původ. Příchod Thowta se skupinou bílých mágů do Gizeh se měl údajně odehrát asi 400 let před příchodem kataklyzmalu vyvolaného cyklem Nimiru v roce 15 679 př.n.l., tedy někdy kolem roku 16 000 př.n.l.. Thowt prý včas z hvězd vyčetl příchod tohoto kataklyzmatu, a proto učinil příslušná záchranná opatření, protože byl přesvědčen, že kultura Atlantidy bude smetena. To by odpovídalo tvrzení egyptského kněze a historika Manfera (asi 2 100 př.n.l), že vláda učených mágů Atlantidy nad Egyptem trvala 13 900 let před jeho dobou, takže počátky historie Egypta se zjevně posunuji do šestnáctého tisíciletí př.n.l.. Události související s příchodem Thowta a založením Gizeh potvrzuje i arabský geograf a historik Ibn Battuta. Tvrdil, že Thowt při astronomických pozorováních zjistil blížící se nebezpečí z kosmu, proto se skupinou věrných mágů odešel do Egypta a v místě zvaném později Gizeh, se svými druhy postavil dvě velké pyramidy nad podzemními sály, kam ukryl své knihy. V témže duchu o příchodu Thowta vypráví i Ahmed Al-Makrizis ve své knize „Ilitat“. Tento arabský historik ztotožňuje Thowta s prvním egyptským králem Suridem. Říká, že Thowt nechal vystavět tři první velké pyramidy u Misr (Gizeh) nedaleko dnešní Káhiry a v podzemních prostorách ukryl vědění Atlantidy. V témže duchu hovoří i další historici jako Al-Makira, Watwata a Sorara. Existuje ale jistý rozpor. Většina historiků starověku tvrdí, že pyramidy byly vystavěny kolem 16 000 př.n.l., ale Hérodot říká, že se tak stalo až mezi roky 10 490- 10 390 př.n.L Podobně se ve svých seancích vyslovuje i E. Cayce. Údaj Hérodola vychází ze sdělení egyptských kněží, kteří uvedené údaje četli ze starých zápisů. Tito knězi však znali pouze jedinou Atlantidu, která zanikla při kataklyzmatu v roce 9 564 př.n.l. a s osudy této Atlantidy jim v zápisech splývaly také předcházející osudy mnohem starší Atlantidy. Pokud je údaj E. Cayce časově chybně zařazen, může být příčinou obtížné odečtení reálného času při retrospektivních exkurzích. Více k tomu zatím nelze říci. Závěry nechť si čtenář udělá sám.
Podle údajů zmiňovaných arabských historiků byly pyramidy stavěny jako zabezpečovací a konzervační stavby nad podzemními sbírkovými sály. V pozdějších letech sloužily jako speciální zařízení používané k iniciaci adeptů tajných věd, ale nikdy nebyly hroby a také v nich nebyly pozůstatky faraónů Chufewa (Cheopse) a Chefrena nalezeny. Egyptologové dvě nejvčlší parymidy v Gizeh připisují těmto faraónům IV.dynastie, přičemž vycházejí z nálezu plukovníka Vysc, který zjistil, že na kamenných blocích Velké pyramidy byla spolu se značkami kameníků namalována červenou barvou kartuše se třemi jmény: Chufu, Chnem Chufu a Chnem. Jméno Chufu bylo egyptology přiřazeno faraónovi IV.dynastie Chufewovi. Připusťme, že jde o jména faraónů, protože jsou obsahem kartuše, která byla vyhrazena vždy jen panovníkovi. Nikdy ale nebylo prokázáno, kdy byla tato kartuše nakreslena a tak lze pochybovat, žc je stejného stáří s pyramidou. Mimo to neexistuje důkaz, ani indicie o totožnosti jména Chufu a Chufew a už vůbec nevíme, co si počít s dalšími dvěma jmény, pokud to skutečně jména jsou. Lze tedy konstatovat, že stávající vědci neznají skutečné stáří pyramid v Gizeh a zatím není naděje, že se záhada jejich stáří objektivně v dohledné době prokáže.
Podle archeoložky Weisen-Szumlanské došlo asi 500 let před zkázou Atlantidy k založení královské dynastie Sokolů, jejímž centrem byla z počátku Gizeh a tři velké pyramidy. V čele této dynastie měl být Tehuti (Thowl). Výsledky systémové analýzy mne však dovedly k názoru, že zakladatelem dynastie Sokolů a prvním králem Egypta byl syn lssora (Usira) a Isis (Esel), jehož jméno bylo Oros či Hór, ale o tom budu vypravovat v příští kapitole. Nyní bych se rád věnoval podivným událostem, ve kterých se děje vrcholící éry Atlantidy spojují s dneškem a jak se zdá, hradba uplynulých věků její hrozbu ani v nejmenším neodstranila. Posuďte sami.
Krátce před příchodem kataklyzmatu (15 679 př.n.l) elita atlantských ásurů (Černých Hadů) odlétla na svých létacích strojích do kosmu a tak se zachránila před hrozbou přinášenou blížící se Nimiru. Tito potomci Thorásů sc údajně usídlili v souhvězdí Reticulum na planetě pouštního typu, jejíž jméno je Rudá planeta. Domnívám se, že jde o cílenou desinformaci a ve skutečnosti jde o souhvězdí Aries (Skopec). Tyto informace je proto nutno přijímat velmi opatrně.
Během času uplynulého od zániku Atlantidy se z uprchnuvších Černých Hadů vytvořila entita, která sama sebe označuje jako civilizaci „Gizeh“, přičemž jméno rasy je údajně „Xhumzu“. Zástupci této rasy v roce 1954 kontaktovali vysoké vládní kruhy USA, včetně tehdejšího presidenta
D. Eisenhowera. Bčhem dalších jednáni došlo k uzavření vysoce utajované smlouvy mezi USA a touto civilizaci, podle které ET1 získali v pouštních oblastech USA údajně několik podzemních základen (některé zprávy hovoří až o 80 základnách) s právem exteritoriarity, výměnou za vědecké, technické a technologické informace důležité pro obranu USA. Podle T. Gooda získali Američané od ET1 i několik diskových letadel schopných letu včetně zásoby paliva, kterým je údajně nuklid (transuran) 115. Jedna náplň má činit 223 g. Došel jsem k názoru, že jde o klasickou řízenou systémovou desinformaci, protože skutečným palivem je asi nuklid 160 o atomové hmotnosti cca 400, který staří alchymisté znali pod mnoha jmény, nejčastěji „Lišák“ a získávali jej cestou fúze jader rtuti. Nuklid 160 je nekovový stabilní transuran s hustotou kolem 30 g/cm‘ a ve formě technicky čistého derivátu jej známe pod jménem „červená rtuť“. Za jistých okolností jaderná fúze pokračuje k vyšším a vyšším nuklidům, přičemž se uvolňuje značné množství energie v důsledku anihilacc hmoty (neutronů jader). Nuklid 160 znali již vědci v čase Atlantidy a používali jej jako zdroj energie v různých oborech, zejména k pohonu svých diskových létacích strojů. Rudy nuklidu 160 měli Atlanťané údajně těžit v rudných žilách uložených mnoho kilometrů pod povrchem Země. Podrobnosti o jednání představitelů USA s ETI jsou uvedeny v řadě publikaci a na ně zájemce odkazuji (M. Hesemann, T. Good, M.W. Cooper). Xhumzové jsou přibližně vysocí jako lidé, pokožka má sedavou až namodralou barvu, zešikmené oči jako Asiaté, výrazně orlí nos. Sami potvrdili, že struktura jejich genomu je tak narušená, že se nemohou normálním způsobem rozmnožovat, proto prováděj! genetické pokusy s genomem lidí, aby svůj genom v nějaké formě uchovali. Zřejmě maji rovněž narušené zdraví a k léčení používají lidskou a zvířecí krev a některé další aktivní biosloučeniny (enzymy, hormony aj.). Tito ETI tvrdl, že člověk je produktem jejich genetických výzkumů, které prováděli již více než před 30 000 lety. ‚foto tvrzení je však pouhou cílenou desinformacl sledující získáni dominantní role na Zemi. Zdá se pravděpodobné, že cílenou desinformaci používají velmi často, proto je nutné informace pocházející od nich považovat za potenciálně chybné. Připouštějí mimo jiné, že stáli v pozadí jak rozvoje satanských sekt, šířeni černé magie, tak prý stáli v pozadí různých nespecifikovaných katastrof, ale i u kolébky bolševismu v Rusku a nacismu v Německu. Civilizace Gizeh podle stávajících znalosti a zkušenosti se jeví jako vysoce vyvinutá technokratická civilizace, disponující doslova úžasnými technickými a technologickými možnostmi, jejíž etický vývoj je deformovaný a podle míněni jiných skupin ETI patří Xhumzové do té skupiny mimozemských civilizací, které jsou zcela atheistické, nemají humánní cítění a zájmy vlastní civilizace prosazují na úkor civilizaci jiných, zejména jsou-li na nižším stavu technologické a technické evoluce. Cosi podobného této civilizaci by patrně vzniklo v případě vítězství nacistického Německa nad západními spojenci. Domnívám se, že tvrzení Xhumzů, že jejich civilizace před mnoha tisíci lety žila na Zemi, je pravdivé. Když Thowt se svými mágy založil v Misru v Egyptě centrum „Gizeh“, bylo to logicky centrum civilizace, jíž v blízké budoucnosti hrozí totální zánik. Dodnes není známo, jak se vlastně civilizace Černých Hadů (atlantských ásurů) sama pojmenovala, ale pravděpodobně to bylo také „Gizeh“. Konfrontujeme-li tyto úvahy s tvrzením Xhumzů o jejich dávném osídleni na Zemi a jejich prohlášením autochtonnosti jako civilizace „Gizeh“, lze připustit domněnku, že se jedná o potomky atlantských ásurů-Černých Hadů. Uvážíme-li předpokládané cíle a zájmy, ale i technické možnosti entity Xhumzů, je na miste maximální obezřetnost lidské civilizace. Tím je v podstatě osvětlena situační‘ i dějová kulisa evoluce lidské civilizace končící kataklyzmatem vyvolaným cyklem Nimiru v roce 15 679 př.n.l.. Věnujme nyní pozornost událostem a okolnostem toto kataklyzma provázejícím.
DM. Hopkins se zabýval výzkumem historie příbojových teras Beringiany (dnešní šelf Beringová moře) a v hloubce 90-100 m nalezl výraznou příbojovou terasu, jejíž struktura svědčí o náhlém zvýšení mořské hladiny. MC analýzou rašeliny nalezené v materiálu terasy se ukázalo, že se tak stalo mezi 15 000-18 000 př.n.l.. Nová hladina se ustálila v hloubce asi 30-38 m a příboj zde vytvořil druhou příbojovou terasu, která byla opět zatopena mezi 9 000-10 000 př.n.l.. Podobné typy abrazních mořských teras nalezl i Y. Coustau při svých výzkumech v Rudém moři, Pacifiku a Atlantiku. Uskutečněné výzkumy šelfu Severního moře vedou k závěru, že ještě kolem roku 16 000 př.n.l. byl tento šelf souší, takže Britské ostrovy byly součásti Evropské pevniny a Temže se vlévala do Rýna, který ústil přímo do Atlantiku. Šelf
Baltického moře a Botnického zálivu byl rovněž z větší části souši a dnešní průlivy Skagcrrak a Kattegat neexistovaly. Souši byl i šelf Barentsova a Karského moře, přičemž mezi Islandem, Grónskem a Svalbardem byl průliv široký pouze 100 - 150 km. Výbornou představu o rozsahu souše před kataklyzmatem z roku 15 679 př.n.l. si můžeme utvořit pomoci geomorfologické mapy mořského dna.
Při geologickém výzkumu Sahary byly nalezeny stopy existence mýtického starověkého jezera Terim či Tengiz, které Řekové znali jako jezero Triton. Dávnou existenci jezera Terim dokazují příbojové terasy nalezené v řadě lokalit ve výši 4-7 m nad dnešní úrovni terénu. Toto jezero v čase maximální rozlohy pokrývalo většinu vnitřního Alžírska, Mali, Maurc-lanie a část západního Tuniska. Pozůstatky jezera jsou slaná jezera a bažiny v oblasti Tidikelt v Alžírsku. Z jezera vytékala původně i řeka Niger, jejíž staré vyschlé koryto začíná u města Gao a směřuje severně. Diodor Sicilicus i Ovidius říkají, že až do doby krále Ogyga vládnoucího Ekténům na atlantském ostrově Og (Ogygya), bylo v severní Africe rozsáhlé jezero, které vzniklo při jedné z gigantických potop, které se odehrály v dávných časech. O téže potopě se zmiňuje i arabský historik a cestovatel El Idriss, který se zabýval studiem starých mýtů západní a severní Afriky.Podle zaznamenaných vyprávění byla potopa způsobena příbojovou vlnou vysokou vlce než 11 stadií (2115 m), která zničila mnoho měst na pobřeží západní a severní Afriky. Voda záplav se vrátila do moře až po mnoha měsících a v centru Afriky po ni zůstalo obrovské slané jezero. Plinius Maior ve svém dile „Naturalis historia“ uvádí, že má k dispozici údaje starých autorů o tom, že před 18 000 lety došlo k náhlému zvýšeni hladiny Středozemního moře a Atlantiku (Západního moře) a během této katastrofy se protrhla i úzká šije mezi nimi a vznikl průliv (dnešní Gibraltarský průliv). O stejných událostech se zmiňuje také Erastothénes v díle “Geografica”. K tomu dodává, že tento nový průliv se vytvořil až po válce Trojanů s aiolskými héroi. Upozorňuje, že šlo o válku v dávné minulosti, kterou řečtí historikové mylně ztotožňuji s dobýváním antické Troje. G.U. Lindberg při svých výzkumech zjistil, že před 16 000-18 000 lety došlo náhle ke gigantické potopě, po níž zůstala řada stop. Došel k závěru.že se jednalo v pořad! o třetí gigantickou potopu v závěru kvartéru. Touto potopou byla tragicky zasažena a poničena zemská biosféra, což se projevilo vymizením řady živočišných druhů a další byly velmi zredukovány. Tylo živočišné „předpotopní“ druhy se však uchovaly v pacifické oblasti, kde byly účinky katastrofy mírnější a méně ničivé. Systémová analýza těchto a dalších indicii ukazuje, že se jednoznačně jedná o kataklyzma vyvolané cyklem Nimiru v roce 15 679 př.n.l.. Tento cyklus se velmi dobře shoduje i s etapou wúrmu W,„, průběhem které v oblasti subpolámího i subtropického Atlantiku náhle klesá průměrná roční teplota moře o 1,5 °C a současně se skokem zvyšuje úroveň mořské hladiny o 50-60 m. To lze vysvětlit dopadem obrovského množství přemrzlé ledové tříště o teplotě kolem -45 °C, ze slapu mořské vody vytažené do stratosféry gravitací Nimiru. Místo dopadu této mrazivé laviny byla pravděpodobně oblast dnešního Norského   moře.   Tímto způsobem   vznikl   gigantický severoevropský ledovec, jakási globální lednička, která byla příčinou rozsáhlého zalednční severní polokoule přibližně až k 50° s.š.. Potvrzuji to glaciologické výzkumy čtvrtohorního zalednční, podle kterých přibližně v době před 15 000-18 000 lety dosáhl severoevropský ledovec svého maxima, načež začalo jeho rychlé odtávání. Nelze ovšem vyloučit, že část tohoto ledu pochází z vlečky Nímiru, která ji doprovází na její cestě vesmírem a jc zbytkem stržených moří Tiru. Jedině tak lze přijatelným způsobem vysvětlit původ obrovského množství vody, které vedlo ke zvýšeni hladiny moří o 50-60 m po cyklu Nimiru v roce 15 679 př.n.l.. Nelze vyloučit, že lato voda byla stržena Nimiru již během prvního kontaktu se Zemí v roce 113 519 př.n.l.. 1 když původ této vody není objasněn, je jisté, že přišla z kosmu.
A. Posnanský, který se mnoho let zabýval výzkumem Tiahuanaca v peruánských Andách, došel k závěru, že nádherný chrámový komplex Calasasaya byl původně situován ve směru světových stran odpovídajících poloze zemské osy před 17 000 lety. To je v souladu s datem vypočteného cyklu Nimiru. Změnu polohy zemské osy, k níž mělo dojit v době kolem 16 000 př.n.l., potvrzuje řada indicii, o nichž se zmíním v dalších kapitolách. E.Caycc ve svých seancích zmiňuje zničení velkých ostrovů Atlantidy v roce 15 677 př.n.l.jako následek rozsáhlého kataklysmatu. Oproti vypočtené hodnotě cyklu Nimiru se Cayceův údaj liší pouze o dva roky, což je neuvěřitelná shoda.
SOUMRAKBOHŮ
Počátek časů je u synů Yogy.
Z nich pocházejí Synové Slunce a Měsíce.
Tito Synové moudrosti a Synové noci
stáli na počátku čtvrté rasy obdařené Maňasem.
Z nich pocházejí modrá a rudá pokolení Země.
Kniha Dhyanů.
Soumrak bohů (Ragnarok) sugestivní popsaný v nordických hrdinských písních, zejména v Elder Edda (Starší Edda), je reflexí obludného kataklyzmatu, které postihlo Zemi v souvislosti s cyklem Nimiru v roce 15 679 př.n.l.. Po uklidním‘ živlů nastal na Zemi stav, který staří Řekové jmenovali „apokastasis“ a Egypťané „nem-anch“, což přibližně znamená obnovení či znovuzrození světa. Řada egyptských textů (Knihy mrtvých. Texty pyramid a další) shodně tvrdí, že s počátkem historie Egypta souvisí i vláda posledního božského královského páru Usíra a Eset, které Řekové vzpomínají jako Osirise a Isis a keltské či ligurské kmeny jako Issora a lsidu (Čemou Pannu). Tento královský pár prováži nejen tajemství jeho původu, ale též záhadné události provázejíc! okolnosti, místo a období jejich panování. Jediné umělecky ucelené a propracované vyprávěni osudů zmíněného královského páru posledních bohů pochází od Plútarcha (De Iside et Osiride). Plútarchos fabulujc prastaré mýty do souvislého vyprávěni děje počínající tím, že na úsvitu věku prabohové Geb a Nút přivedli na svět dva bratry (Usíra,
Sutecha) a dví sestry (Éset, Neftu). Úslr se oženil s Éset a vládl Egyptu, kdežto Sutech s manželkou Neftu byli králi Libye. Sutech chtil Egypt připojit ke svému království, proto zradou připravil Úsíra o život a jeho manželku Éset z Egypta vyhnal. Usír uzavřený do rakve byl vhozen do moře a zoufalá Éset rakev s mrtvým manželem dlouho hledala, až ji našla na břehu dnešního Libanonu. Éset svou kouzelnou mocí mrtvého Úsíra opět oživila, aby z jeho semene počala. Sutech se o nalezení a oživeni Úsíra dozví a jeho tělo nalezne a rozseká jej na mnoho částí a ty rozhází po širém světě. Pronásleduje Éset, aby ji zabil a znemožnil narozeni Usírova syna a právoplatného krále, kterému by musel předat vládu nad Egyptem, již sc zradou zmocnil. Éset pronásledovaná Sulcchcm prchá, ukrývá se a v úkrytu porodí syna, kterému dá jméno Ór (Hór). Když Hór dospěje, porazí Sutecha, zabije ho a převezme vládu nad královstvím Sutecha i nad Egyptem. Plútarchova verze vyprávění osudů obou královských párů nezapře ducha bohaté řecké fabulace a jiskřivé imaginace. Jestliže ale vycházíme z údajů rozptýlených ve starých egyptských textech (Texty pyramid, Amonnacht, Texty rakvi, Kniha dvou cest, Kniha mrtvých z Vésetu, Hymnus o boji Hóra sc Sutém, Manethonových Pamětihodnosti, Hórapollonovy Hieroglyfiky a dalších pramenů), objevuje se zcela jiný, v mnoha případech odlišný příběh starověku.! Úslr vystupuje jako Ús-iri, což znamená „Mocné oko“ (Slunce), což je titul králů Iniciovaných Svatých ostrovů, kterým sc někdy říkalo také Synové Slunce. Éset-Isida jako dcera Thovvta (Pithovvta, Džehuta), čelného atlantského vědce a kněze (mága), je vždy představována jako
Dftě Noci či Dítč Luny a jejim systémovým emblémem je ležatý měsic. Isida bývá často zpodobňována jako krásná mladá žena černé barvy kůže, a proto bývá nazývána „Černou Pannou Isidou“. Podle tradice byla mocnou bohyni ovládajíc! podivuhodné sily a kouzla a její kult, který se udržel až do příchodu křesťanství, mčl zejména v oblasti keltské kultury velkou vážnost, podobnč jako pozdější křesťanský mariánský kult, který s kultem Isidy splynul. Galská verze Isidy je zpodobňována nejčastěji jako černá bohyně Hespera (Vcspera), stojící na ležatém půlměsíci, kolem hlavy má sedm hvězd připomínajících prapůvod bohů ze sedmihvězdné soustavy Plejád. podobnými soškami vydávanými za Marii Nazaretskou se občas setkáváme i na našem území (např. Hostýn), častěji se však nalézají ve Francii (Chartrés, Notre Damme du Pillier), ale i porůznu v Evropě až po Karpaty. S Isidou se však setkáváme i v Apokalypse sv. Jana. Souro-zenecké postaveni dělí Geba a Nut v sobě obsahuje jinotaj, který je srozumitelný pouze zasvěceným. Jeho podstatou je, že bratři Usír a Sutech (někdy zvaný Tyfón) a sestry Eset a Neftu ve skutečnosti nejsou potomky téhož otce a matky, ale bratry a sestrami civilizaci z planet soustavy Plejád, jinými slovy jsou si navzájem duchovními bratry a sestrami. To se týká ovšem entit celého čtvrtého evolučního stupně, které se později „rozbratřily“ a začaly bralrovražedné démonské války. Nyní chápeme, že entity čtvrtého evolučního stupně byly původně spřátelené, třebaže sestávaly z mnoha geneticky odlišných ras. Po vítězství Hérakla (Para-šu-Rámy) v démonských válkách, vyvinula skupina Iniciovaných Svatých ostrovů značné úsilí o nastolení skutečného míru a k obnovení kdysi ztraceného duchovního bratrství mezi entitami surů a ásurů. Jednou z možností bylo manželské spojení Úsíra (Issora) z entity Iniciovaných Svatých ostrovů a ásurské princezny Isidy, které by spojilo emblémy Slunce a Mísíce tak, jak je spojen den s noci. Zdá se, že alespoň na evropské a severoafrické pevninč se tento plán dařil a nastolení trvalého míru bylo již na obzoru. Do hry však vstupuje Suto-Tyfón, ásur rudé atlantské rasy Toltéků a válečné běsnění začíná znovu, až je zastaveno kataklyzmatickými událostmi provázejícími cyklus Nimiru v roce 15 679 př.n.l.. Suto-Tyfón se zachraňuje, Issor umírá ve vodním přívalu. Pokusme se alespoň přibližně časově zařadit tyto tragické události. Diodor Sicilský (Bibliothéké historiké) říká, že králové Svatých ostrovů (Ruta.Lemurie) postavili mnoho měst v Indii a v Egyptě v době vlády božského páru Osirise (Usíra) a Isidy, přičemž od té doby po dobu Alexandra Velikého uplynulo více než 15 000 let (15 336 př.n.l.), jak o tom vyprávím v Předpeklí ráje. Máme k dispozici ještě jeden údaj pocházející od historika El Masaudiho. Ten tvrdí, že z egyptských (alexandrijských) záznamů vyplývá, že první dvě pyramidy v Gizch postavil ještě před potopou poslední z božských králů Surid. Na jeho pokyn projekci i výstavbu řidili vzdělaní atlantští mágové znalí aritmetiky, geometrie a stavitelství. Účelem těchto pyramid byla ochrana podzemních skladů před vodami očekávané potopy. Z jiných pramenů vime, že tyto stavební práce začaly 300-400 let před zničením Atlantidy, ledy kolem roku 16 000 př.n.l.. Porovnáme-li egyptskou transkripci „Us-iri“ s arabskou „Surid“, je velmi
pravděpodobné, že jde o téhož krále, který nastoupil vládu po zemřelém Hčraklovi (Para-šu-Rámovi), oženil se s atlantskou princeznou Isidou a zplodil syna Hóra, což se událo někdy mezi 17 550-16 080 př.n.l.. Přesněji to zatím určit nelze. Surid-Usir-Osiris-Issor jsou tedy jen různá jména posledního krále surů, který zahynul při cyklu Nimiru v roce 15 679 př.n.l.. Za zmínku stojí, že Issor-Usir byl bohem modré rasy, podobně jako například Kršna. Oba jsou na starých vyobrazeních důsledně malováni jako bytosti s modrou až modrozelenou kůži. Téhož názoru je R. Cavendisch, který říká, že Osiris představuje potomka starých surů z Indie, kteří časem ovládli oblast východní Afriky a Svaté ostrovy.
Kalaklyzma Hór přežil, ale zcela chyb! i malá zmínka o osudech jeho matky Isidy. Snad nalezneme alespoň náznak odpovědi v tajemství provázející Hóra. Isida je běžně zobrazována jako krásná mladá žena chovající na klíně malého Hóra. Toto dětské stadium Hóra Egypťané vyjadřují jménem „Charpichrud“.. Galská verze Isidy však chová Hóra výjimečně, obvykle drží v jedné ruce tajemný válcovitý předmět zvaný „graal“. Ve vztahu k Horovi však vystupuje ještě bohyně Háthor, která je titulována jako „Pani západní pouště“ či „Paní Západní říše“. Co jc však nadmíru podivné, je její další titul „Dům boha Hóra“,^ který vyjadřuje hieroglyf tvořený obdélníkem, v jehož pravém rohu je další malý obdélník a v centru jc vyobrazen sokol. Obdélníkový hieroglyf obvykle vyznačuje dům zrození, ale také mateřské lůno. Symbol sokola jc jednoznačný, protože je to královský znak Hóra a celé dynastie Sokolů, kterou založil. Podle Textů pyramid byla Háthor pokládána za vlastni matku i rodičku Hóra a ženu Úslra a tomu odpovídá i zmíněný hieroglyf. Je pravděpodobné, že Háthor byla první ženou Úsíra a matkou jeho syna Hóra, jejíž osud skrylo šero věků, snad zemřela při porodu. Někdy po její smrti se ásurská princezna Isida stává druhou ženou Úsíra a nevlastní matkou a pěstounkou Hóra. Tato verze starověké události odpovídá více doloženým historickým faktům,( než Plútarchova poněkud příliš volná fabulace královského příběhu velké lásky a zrady. Osud Úsíra můžeme považovat za objasněný, osud Isidy zůstává zakrytý za oponou věků, je však málo pravděpodobné, že by přežila kataklysma v roce 15 679 př.n.L Buďto zahynula nebo ze Země včas odlétla zpět do „scdmihvězdl Plejád“. Druhá možnost by mohla objasnit podivuhodné projekce krásné mladé ženy, jejíž atributy ji téměř spojuji s Isidou, přesto je zřejmě mylně ztotožněna s bohorodičkou Marií Nazaretskou, ke kterým došlo na mnoha místech Země, zejména v Lourdech, Medžugorje a Turzovce.
, Hór jako zakladatel královské dynastie Sokolů měl čtyři syny: Amseta, Hapia, Kebehsenufa a Duamulefa. Dynastie Sokolů je nejstarší faraónskou dynastií Egypta, která podle Manctha Sebenitského vládla Egyptu včetně Zapadni říše (Libye) po dobu 1255 let, tedy do roku 11 325 př.n.l.. Po této dynastii, která ještě byla počítána k dynastii dětí bohů, potomků Issora a Isidy, vládnou Egyptu a Libyi pouze dynastie králů lidského původu. Řecky píšící egyptský hierofant a velekněz z Ómu (Heliopolis), sepsal dějiny Egypta od jeho počátku až po rok 323 př.n.l. a vycházel přitom z utajovaných záznamů dochovaných v egyptských chrámech ještě z časů Thowta. Originální historiografie Manetha se ztratila, ale mnoho jeho současníků jeho údaje obsáhle cituje. Podle Manetha uplynula od časů Meniho, faraóna Dolni a Horní země Egypta, 5 813 let, což údajně odpovídá třiceti generacím egyptských panovníků. V přepočtu na náš letopočet by počátek vlády faraóna Meni (Menese) byl určen datem 6 136 př.n.l. a ne cca 3 000 př.n.l., kam jej zařazuji egyptologové na základě poměrně vágních indicií. Pokud zde hovoříme o Egyptu a jeho králích, je nutné si uvědomit, že ve starověku šlo nejen o území obklopující dolní tok Nilu, ale i o území Libye včetně Atlasu, Sahary až po řeku Niger. Nemáme jistotu, zda součásti starověkého Egypta, či spiše Aigypta, bylo také území dnešního Somálska a Ethiopie, ale vzhledem k tomu, že několik králů z Manethoova seznamu pocházelo z Ethiopie (Aithiopie), zřejmě egyptská říše zahrnovala ve starověku nejen celou severní Afriku včetně Sahary, ale i východní Afriku včetně Ethiopie. Podle Manetha vládli bohové (rozuměj Iniciovaní Svatých ostrovů) tomuto Egyptu přibližně 13 900 let a jejich vláda skončila gigantickým kataklyzmatem (15 679 př.n.l.). Další vládu přejímá dynastie Sokolů, která je ještě polobožského původu, je přímým dědicem vědění Atlantidy a její éra trvá 1255 let. Následující dynastie králů výhradně lidského původu vládne 1817 let a centrum moci leži kdesi v Zapadni říši (Libyi). Další dynastie vládne již z Mennoferu po dobu 1790 let a tvoři ji třicet faraónů. Potom se centrum moci přesunuje do Thinisu (Cinevu) a zde dynastie deseti faraónů vládne již pouze 350 let a je vystřídána faraónem Meni.
Přehled vládnoucích egyptských dynastií je uveden v tabulce.
Tabulka IV.
Dynastie	doba vlády	časové zařazení	
(král)	(roky)	počátku vlády (př. n. 1.)	
bohové včetně Hóra	13 900	25 248	
Sokolové	1 255	11 348	
libyjská d.	1 817	10 093	
mennoferská d.	1 790	8 276	
thiniská d.	350	6 486	
Meni (Menes)	-	6 136	
Ptolemaios I. Sotér	40	323	
Málokdo si uvědomuje, že údaje této tabulky obsahuji nezanedbatelnou chybu, která prameni z nestejné délky roku mezi jednotlivými cykly Nimiru. Historici i archeologové zcela automaticky přepočítávají data události a artefaktů vzhledem k délce současného roku o 365,2422 dne. Mezi cykly Nimiru 15 679 př.n.l. - 9 564 př.n.l. však byla délka slunečního roku pouhých 260 dnů a mezi cyklem 9 564 př.n.l.-3 449 př.n.l. 360 dnů. Tylo dva údaje spolehlivě dokazují historické zprávy. Bohužel neznáme délku slunečního roku před cyklem 15 679 př.n.l., takže zatím nemůžeme objektivně verifikovat data uvedené tabulky. O rozdílné délce slunečního roku patrně ani Manetho nebyl informován, prolože by se o tom jistě zmínil.
Kataklyzma roku 15 679 př.n.l. představuje konec jedné evoluční éry pozemské civilizace. S tímto datem
prakticky končí působeni entit mimozemského původu, kterým staré texty i tradice říkají „bohové“ pro jejich nadlidské schopnosti a vědomosti. Já jsem tento termín pro zjednodušení podržel. Část těchto entit odešla včas ze Země před příchodem kataklyzmat a to jak ásurové, tak také surovec Zdá se, že ani téměř 18 000 let, které od těchto událostí uplynulo, nestačilo odstranit tehdejší antagonismus a nevraživost surů a ásurů. Lidstvo musí být velmi obezřetné, aby se nedostalo opět pod vliv potomků ásurů-Xhumzů a neopakoval se osud našich dávných předků, kteří byli touto zvrhlou části čtvrtého evolučního stupně vmanipulováni do role nástroje slepě vykonávající vůli svých pánů. Zdá se, že americký établissement smlouvou s ásurskými ETI udělal díky své malé prozíravosti v tomto směru velkou chybu a dosah důsledků leží v nedozírnu. Kataklysmatem tedy končí éra bohů a jejich potomků a začíná již jen éra lidí. Konči také blahodárné období synarchické vlády Dananů a ostatních Bílých Hadů a lidstvo klesá až na své civilizační dno. To se ovšem týká i zbytků potomků čtvrtého evolučního stupně, kteří v nepatrném počtu řáděni živlů přežili. Asové a jejich potomci deportovaní na sever Evropy se změnili v divoké, loupeživé germánské kmeny, Hyperborejci mají své potomky v keltských a árijských kmenech, které rovněž ve značné míře postihla barbarizace. Snad nejlépe, z hlediska evoluce kultury, dopadla entita potomků surů (Aiolů, Pelasgů), protože jejich duchovni odkaz převzala a alespoň částečně uchovala antika. Význam starověkého Egypta jako tresoru a pokladnice znalosti z odkazu bílých mágů Atlantidy jsme zatím nepochopili a ani neobjevili, to ještě na nás čeká. Stav vyššího vědomí lidstva zděděný po předcích ras čtvrtého evolučního stupně spí jak Šípková Růženka přivedená zlou čarodějnicí do kalaleptického stavu, která čeká na prince a jeho polibek, aby se probudilo a připomnělo si svůj původ, úděl a poslání. Soumrakem bohů v podání nordických kmenů pocházejících z Ásů jsem se zabýval v Předpeklí ráje a doporučuji čtenáři k přečteni epos Elder Edda (Starší Edda), ale i další nordické hrdinské zpěvy, aby pochopil hloubku pádu a zoufalství poražených ásů. Éra Třetí říše založená na úchylné tezi nacistů o existenci vyšší rasy Nadčlověk a zločiny plynouci z tohoto obludného omylu svědčí, že potomci Ásů přijímají poučení jen neradi, pomalu a bolestně. Chceme-li porozumět příčinám antagonismu Cechů a Němců, musíme si uvědomit pradávné kořeny počínající v konfrontacích surů s ásury. Čechové, Moravané a Slezané jako potomci dávných surů musl pochopit svůj úděl a posláni spočívající v ukončení řetězu konfrontací s Němci. Je čas zarazit kopí do země a odložit štíty. Velkoryse nabídnutá ruka ke smíření je jedním z projevů vyššího stavu vědomí. Naši vůdci však musí být obezřetní, prozíraví a ve svém postoji pevní.
O reflexi Soumraku bohů u entit na americké pevnině jsem se v předcházejících kapitolách zmínil pouze okrajově, a tak to hodlám nyní napravit. Již zmíněný exodus předků nahujských kmenů a dalších entit Mezoameriky a Severní Ameriky, který je znám pod jménem „Velký příchod“, jsem již zmínil. Kataklyzma z roku 15 679 př.n.l. přestáli v podzemním azylu „Chicomoztec“ (Sedm jeskyní), údajně se nacházejícím kdesi na Mexické vysočině v oblasti „Cóllhuatepec“. Tyto bezpečné podzemní azyly si pod vedením krále a boha Itzamy vybudovali potomci žlutých, rudých, hnědých a černých plemen Thorásů ještě před příchodem kataklyzmatu a jejich potomci je k záchraně života použili stejně úspěšně za 6 115 let, před příchodem kataklyzmatu v roce 9 564 př.n.l.. Tento druhý přesun je znám jako „Menši příchod“ údajně vedený bohem a učitelem Quetzacoatlem (aztécké mýty). Mezi oběma zmíněnými kataklyzmaly žili předkové nahujských kmenů (Mayové, Aztékové, Quicheové a další) na ostrovech Atlantiku, které nebyly zničeny při kataklyzmatu v roce 15 679 př.n.l.. Již jsem se zmínil o tom, že centrem byl podle aztéckých tradic ostrov Aztlán, který měl zřejmě mnoho dalších jmen. Ve středu ostrova byl vystavěn velký pyramidový chrám a na jeho temeni byl obětní oltář s trvale udržovaným posvátným ohněm pro spalováni oběti. Další průběh událostí zaznamenává obrázkový kodex známý jako „Codex Boturini“, což je 4,5 m dlouhé leporelo z březové kůry. Kodex vypráví, že v prvém veleroku „Obsidiánového nože“ (técpatlu) sestoupil Quetzalcoatl na své ohněm poháněné lodi na Zem a přikázal kmenovým králům nahujských entit odejit na pevninu do místa, ve kterém bylo vybudováno osm podzemních měst (jeskyni) a tam přečkat blížící se řádění živlů. Kataklyzma znázorněné zlomeným kmenem stromu odpovídá podle aztécké mytologie konci Třetího věku lidstva, kdy lidstvo bylo zničeno kosmickou vichřicí. Podle textů Chilam Balam jde o třetí Slunce ve znamení „Quityahuilt“. V obou případech se zřejmě jedná o kataklyzmatické události uzavírající věk poslední Atlantidy v roce 9 564 př.n.l.. Převod datování prvého roku Obsidianového nože na náš letopočet není zatím možný, protože nevíme kolik 52 letých cyklů od té doby uplynulo. Rozhodně však neodpovídá roku 1116 n.l., jak se někteří amerikanisté domnívají. Kataklysma přišlo v pátém roce exodu, kdy lidé ještě měli dostatek jídla a životních potřeb. Kněží udržují s Quctzalcoatlcm spojeni pomocí podivného přístroje s obrazovým displejem. Po čase, když se zásoby potravin ztenčují a hrozí bída, stěžuji si náčelníci Quetzalcoatlovi a ten jim dává příkaz k odchodu do údolí, kde lze najít obživu snáze. Kněží či náčelnici se vydávají vyhledat příhodná budoucí sídla, ale trvá jim to dost dlouho, takže při návratu nacházejí pouze klan Lovců.OslatnI již dříve odešli nebo pomřeli. Codex Boturini konči rozloučením kněží s Quctzalcoatlcm, který přilétl na návštěvu a brzy odlétá ve svém zvonovitém létacím stroji, který je znázorněn s plameny šlehajícími ze spodní části a cvrčkem sedícím na vrcholu. Připomínám, že cvrček je symbolem létání. Quetzalcoatl je zobrazován v podivné zobákovilé sklopné přilbě či skafandru, který jc velmi podobný torzu hlavy tzv. „Orlího rytíře“ (obr. 10-2). Zobrazeni podzemního azylu Aztéků bylo nalezeno v dalším z kodexů, který jc uveden na obrázku 11. Návštěva Quetzalcoatla se udála zřejmě poměrně krátce po cyklu Nimiru v roce 9 564 př.n.l. a byl to poslední kontakt s božskými učiteli „tzequily“. Pak již byly nahujské kmeny ponechány vlastnímu vývoji. Podobně vzpomínají i další kmeny náležející k potomkům rudé rasy Thorásů (Toltékové, Chichimékovč aj.).
Po zániku velkých ostrovů starší Atlantidy zůstaly čtyři menší ostrovy zakreslené na jedné z map Piri Reise, jejíž rozbor jsem popsal v Pfedpeklí ráje 2. E. Cayce ve svých seancích pojmenoval tyto ostrovy jmény: Poseidia, Aryan a Og, o čtvrtém ostrově nehovoří. Nahujské entity ve svých tradicích je znají pod jmény Mictlan (Mayové), Aztlan (Aztékové), Lusasaki (Leni-Lenapové) a Amenti. Dnes neize rozhodnout, zda jde o různé ostrovy či pouze různá jména téhož ostrova. Některé části ostrovů Atlantidy po sobě zanechaly ncjvyšší vrcholy svých hor, které zůstaly pod hladinou (Kapverdské ostrovy, Madeira, Kanárské ostrovy) nebo z hlubokých trhlin v mořském dnu vyvřely ostrovy lávového původu (Azory). Podle mapy reliéfů dna Atlantiku lze usuzovat, že ostrovy Atlantidy ležely v oblasti nestabilní hrany brazilského šelfu a jejich zničení sesuvy do Guyanské pánve bylo pouze otázkou času. Totéž lze říci i o výše zmíněných ostrovech dnešního Atlantiku, které tvoří rovněž nestabilní hrany afrického šelfu na kraji svahu Guyanské pánve a jsou vlastně poslední Atlantidou. V mnoha pramenech éra obou Atlantid splývá a velmi obtížně lze určil, co se týká starší Atlantidy a co mladší Atlantidy. Skutečnou mocenskou dominantou byla Říše ásurů, jejíž součástí bylo asi devět (podle řeckých pramenů 7) velikých ostrovů v Atlantiku, včetně přilehlých pobřežních části evropského, afrického a amerického kontinentu. Během cyklu Nimiru v roce 15 679 př.n.l. byla většina těchto ostrovů zničena a zatopena a zbyly pouze čtyři menší ostrovy v karibské oblasti, sevemě od Brazílie a Venezulely.; Tyto ostrovy byly doménou mladší Atlantidy, která ovšem nikdy nedosáhla moci a znalosti starší Atlantidy ásurů. Éra mladší Atlantidy zřetelně již nebyla technokratickou entitou,) ale formovaly se zde budoucí entity Mezoameriky, zejména jejich podivuhodná kultura vysoce duchovně orientovaná na bohy pravěku, v jejichž moci bylo tvořit i ničit člověka. Tato kultura je hybridem starověkých tradic ásurů Atlantidy i surů Svatých ostrovů a Aigypta, v jejichž duchu lidský život nic neznamená a je téměř bezcenný, pokud mu není dopřáno výsady položit svůj život na obětním oltáři a zkropit jej svojí krví. Podle duchovních tradic entit Mezoameriky byly lidské oběti nutné k tomu, aby bohové mohli obnovit svou sílu a udržovali Vesmír v rovnováze. Krátce před blížícím se cyklem Nimiru v roce 9 564 př.n.l. se entity atlantských ostrovů uvedly do pohybu a před hrozící katastrofou se zachraňují na přilehlých kontinentech. O roli Quetzalcoatla jsem se již zmínil. Souběžně přicházejí mořské kmeny na Iberský poloostrov pod vedením svého krále Chu Gadarna, jak o tom hovoří místní tradice, které zapsal římský historik Timagcn (l.stol.př.n.l.). Podle těchto tradic pocházejí Gallové ze dvou rasově i evolučně odlišných entit, z nichž jedna přišla z ostrovů Západního moře, které pohltilo moře. Jméno „Chu Gadama“ je pravděpodobně (etymologicky vzato) deformovaným tvarem starého jména „Chan Gadarna“, což jak již víme znamená zcela jednoznačně „Had Gadama“ a tedy i příslušnost k dědicům tradice Černých i Bílých Hadů starověku. Rané egyptské prameny, které zaznamenal a studoval Spanuth, vypovídají o příchodu početných mořských kmenů původně sídlících na ostrovech tzv.“Velkého vodního kruhu“ (Devátého oblouku). Podle záznamů z knihoven egyptských chrámů, které převzali helénštl Řekové, procházel devátý oblouk (poledník) ostrovy Západního moře (Atlantiku), dotýkal se Irska a končil v zemi Hypcrborců (Plinius Maior, Naturalis Historia). Egypťané tyto kmeny nazývají „Hannebu“ (Lid devátého oblouku) nebo „Palusati“ (odvozeno ze čtení záznamu „ph-r-st“). Tyto kmeny se usídlily v oblasti Atlasu a Libye, kde během času vytvořily Zapadni říši soupeřící o moc s Egyptem. Spence, který se zabýval archeologickým výzkumem lokality jeskyně Mac d Azil v Pyrenejlch, vyslovil tezi o existenci neznámého národa s vysokou autochtonní kulturou a pojmenoval jej „Azilci“. Tato kultura zanechala stopy na mnoha místech Středomoří a zejména v severní Africe. Azilci byli mořským národem s vyspělou technikou stavby lodí i mořeplavby. Jejich pravlast není známa, ale soudíc podle toho, že byli pochováni tváří k západu, domníval se Spence o jejich původu z ostrovů v Atlantiku. Stáři lokalit Azilců podle Spencea odpovídá polovině devátého tisíciletí př.n.L Je pravděpodobné, že národy Hannebu jsou s Azilci identičtí, jak to napovídá mnoho stylově podobných artefaktů i zaznamenaných tradic, které jsou velmi blízké i stylu artefaktů starověkých severoafrických Libyjců a jejich dědiců, dnešních Berberů. Tvrzení egyptských kněží, že počátky Egypta souvisejí s koncem Atlantidy, jejíž je Egypt dědicem, je mnoha egyptology považována dosud za nehoráznou smyšlenku. Pečlivé systémové zkoumáni všech dostupných zpráv a indicií však souvislost kultury Egypta s kulturou Atlantidy plně potvrzuje. Pokud existuje odlišnost znaků obou kultur, tak spočívá v pokročilém duchovním vývoji starého Egypta, který odmítl atheismus a technokratické tradice Atlantidy a nahradil je hlubokým esoterismem.
ROZLOMENA JE ŠESTÁ PEČEŤ...
... i nastalo velké zemětřesení, Slunce ztmavlo jak kajicnikův šat. Měsíc má barvu krve, hvězdy padají na Zemi a nebesa zmizela, jako když svine se pergamen ...
Apokalypsa.
Stíny stínů vstávají, ač jich čas ještě nenastal. Nevyšly hvězdy večera a noc nejiskři ohni nebe. Měsíc nemá dosti síly shodit těžký plášť tmy. Naše srdce se chvěji strachem, děsíme se zničení světa, zániku bohů i lidi, zvířat, země, moři i hvězd, návratu beztvarého chaosu, který konce nemá.
Thyestés (Seneca).
Staří Řekové zaznamenali tradici tří velkých potop, které v historické dobč postihly Zemi. Pojmenovali je jmény králů v té době panujících nad lidmi. Andrastos z Kyziku a Dion z Neapole získali staré texty, podle kterých nejstaršl a nejzhoubnější byla potopa Ogygova, která se odehrála v čase panování krále Ekténů, usídlených na atlantském ostrově Ogygia. Někteří starověcí historikové tuto potopu spojují s potopou, která postihla oblast kontinentální Číny v době vlády císaře Fang-huna, který po potopě je uváděn jako císař Yao. Antiětl historikové zmiňují potopu, která zniěila Attiku v době krále Dardana a během ní se při otřesech Země vytvořil průliv Dardancly a Bospor.( Systémová analýza naznačuje, že tyto události se pravděpodobně vztahují k událostem způsobeným během cyklu Nimiru/ v roce 9 564 př.n.L /Třetí v pořadí byla potopa postihující oblast Mezopolámie, Středomoří a údol! Indu. Tato potopa se pravděpodobně odehrála v roce 3 449 př.n.L. Poslední a nejmladší potopou je potopa Deukalionova, provázená gigantickou explozí sopky Théry na Santorinu. Příčinou byl těsný šikmý kontakt Země s velkým asteroidem jménem Phacton, ke kterému došlo v roce 1495 př.n.L. Věnujme nejprve pozornost kataklyzmatu z roku 9 564 př.n.L.
Již dříve zmíněné výzkumné práce Veuma, Rayma, Ruddimana, Lehmana a dalších vědců, které se týkaly kolísáni průměrné roční teploty vod Atlantiku, upozorňují na náhlý skok teploty kolem roku 9 500±100 př.n.L. Do téhož období nálež! i náhlé zakolísaní klimatu mezi 9 800-8 700 př.n.L, které je známější jako „oscilace Allcröd“ (allerodský interstadial), pro který nemá dosud věda přijatelné vysvětleni. Výzkumy ruských oceánografii naznačily, že přibližně kolem roku 10 000 př.n.L nastalo náhlé otepleni rozsáhlých oblasti Ledového oceánu v důsledku průniku teplých vod Golfského proudu, který do té doby cirkuloval pouze mezi oblastí subtropického a subpolárnlho Atlantiku. Kolem roku 10 000 př.n.l. tedy nutně muselo dojít k zániku překážky bránící průniku Golfského proudu na sever. Změny klimatu Země po kataklyzmatu v roce 9 564 př.n.l. měly poměrně složitý projev. Na jedné straně dochází k prudkému odláváni Severo-evropskčho ledovce diky průniku teplých vod Golfského proudu, což se projevuje celkovým oteplením klimatu střední a severní Evropy i Ameriky. Na straně druhé, díky ledopádu způsobenému Nimiru, vznikl nebo se podstatně obnovil Kanadský ledovec a došlo i k zalcdnění Grónska. Tyto závěry vyplývají z výzkumů provedených v rámci Mezinárodního geofyzikálního roku 1957. Bylo zjištěno, že průměrná roínl teplota povrchové vody subpolámího Atlantiku po roce cca 9 500 př.n.l. vzrostla, během deseti až patnácti století stoupla z původní hodnoty 14-16 °C na 20-22 °C a stoupla dále až na současnou úroveň. Také výzkumné práce geologa C. Lorinse datují počátek zalednění Grónska a severní Kanady do období mezi 9 000-10 000 př.n.l.. Rovněž je zřejmá úzká souvislost kataklyzmatu z roku 9 564 př.n.l. s poslední etapou wurmského zalednění wlr^Podle zpráv týmu ARE (Úřad mezinárodních programů ve Washingtonu D.C.) z roku 1977, týkajících se výzkumů pyramid v egyptské lokalitě Gíza, bylo údolí Nilu zasaženo rozsáhlými zátopami v období mezi 9 500-10 500 př.n.l.. Tyto záplavy zanechaly výrazné stopy jak na pyramidách, tak i na tělesu Sfingy. Tím byl potvrzen názor archeologa R.Schmallera, že příčinou eroze těla Sfingy byla voda a ne vítr ženoucí pouštní písek. S kataklyzmatickými událostmi provázejícími cyklus Nimiru v roce 9 564 př.n.l. úzce souvisí i nejmladší etapa masového vymírání velké zvěře
(mamutů, super/bizonů) v oblasti Sibiře, která byla podle MC metody zařazena do období 9 210-9 710 př.n.l.. Masové hroby mastodontů, mamutů, gigantických bizonů, Ivů, koní a dalších zvířat, byly podle sdělení R.G. Reineye nalezeny v roce 1938 u řeky Esther Creek a Engineer Creek v oblasti aljašského Fairbanksu. Velká i malá zvířata měla dobře zachovalou kůži a svalové tkáně. Zbytky těl zvířat se zachovaly v permafrostu v hloubce 18-20 m, což byla tehdejší úroveň terénu. Zvířecí těla byla vklíněna do změti kamenů a stromů, byla rozervána a následně pod obrovským tlakem slisována (Mac Gowan). Stáři těchto pozůstatků podle HC metody je 9 500±350 př.n.l.. Místy byly ve změti zvířecích těl, kamení a dřeva, nalezeny i nástroje vyrobené člověkem. Tento nález svědčí o nespoutané síle zuřících živlů. V Evropě, kde se permaírosl nevytvořil, existují čelné lokality bohatého výskytu kosti velkých i malých zvířat pocházející z téhož období jako aljašské nálezy. Řadu takových lokalit objevil koncem 19. století profesor J. Prestwich z Oxfordu především ve skalních komínech, rozsedlinách a jeskyních Anglie, střední a jižní Francie, Gibraltaru, Atlasu a také na všech velkých středomořských ostrovech. V těchto lokalitách byly nalezeny i kosterní zbytky dnes již vyhynulých zvířecích druhů. Spolu s kostmi zvířat byly občas nalezeny i artefakty vývojově odpovídajíc! pokročilému neolitu. Tyto zvířecí hřbitovy vysvětlují náhlou redukci fauny a flory v oblasti Evropy i severní Afriky, kterou obory biologických věd shodně řadí do období kolem 9 500 př.n.l.. Společným jmenovatelem a příčinou uvedených katastrof biosféry je nesporně kataklyzma provázející cyklus Nimiru z roku 9 564 př.n.L Přesné datum této gigantické pohromy vypočetl vídeňský geolog prof. A.Tollmann z Vídeňského geologického ústavu: 2°° hodin grenw. času, dne 23. září roku 9 545 př.n.L Podle Tollmanna provázely potopu dopady početného roje meteoritů do oblasti Pacifiku, Indického oceánu i Atlantiku (jižné od Azor). K poněkud jinému datu katastrofy došel při svých výpočtech L. Zeidler: 18. prosinec roku 9 541 př.n.L. Tollmannův i Zeidlerův výpočet se významně od mnou vypočteného data kataklysmatu neliší. Papyrus nalezený v hrobec Ramessc III. se o této potopě rovněž zmiňuje v souvislosti se zničením Atlantidy, které datuje k roku 9 500 př.n.L (po přepočtu).
Před více něž 12 000 lety žila na americké pevnině zvláštní odrůda trpasličích mamutů velikých asi jako dnešní hroch. Tato zvířata zpodobňuje řada skalních a chrámových reliéfů Mezoameriky. V Arizoně byly nalezeny dvě lokality kostí těchto zvířat, svědčící o masovém uhynutí. Jedna z nich se nachází asi 18 km severozápadně od Nalco-Site na řece San Pedro a datace metodou l4C určila jejich stáří do doby 9 225 ± 500 př.n.L. Druhá lokalita leží u Lehner Site a stáři kosti bylo stanoveno na 9 225 ± 300 př.n.L. Kataklyzma provázející cyklus Nimiru z roku 9 564 př.n.L tedy tragicky zasáhlo i hluboko do amerického kontinentu.
V období mezi 9 000- 10 000 př.n.L dochází při geologickém neklidu k prolomení pevninskč šíje mezi Egejským a Černým mořem, takže se vytvářejí průlivy Bospor a Dardanely. Dílčím prolomeni pevninského šelfu se v téže době vytváří bazén Marmarského moře, načež dochází k podstatnému poklesu hladiny Černého a zejména Azovského moře. Geologický neklid vyvolaný Nimiru se projevil i v oblasti Malého Kavkazu, zejména jižnč od Jerevanu, kde explodovala dlouho spící sopka Nemrud a obrovským výlevem lávy došlo k vytvoření Tavtanské plošiny. Stáři těchto událostí urěují geologové do období 8 000-10 000 př.n.l.. Výzkumy dna Atlantiku v okolí centrálního švu konstatovaly, že na řadě mlst existují silné vrstvy sopečného popele a stáří jeho spadu bylo odhadnuto mezi 9 000-10 000 př.n.l.. Výzkumná skupina potápěčů, vedená Y. Cousteauem, prováděla zkoumání podmořských krasových jeskyní v oblasti Baham a Belize. V hloubce asi 50 m byly nalezeny velké krasové prostory s bohatou krápníkovou výzdobou, jejíž stáří bylo odhadnuto asi na 12 000 let (10 000 př.n.l.). Je obecně známo, že ke krasovým reakcím provázejícím vznik krápníků může docházet pouze na vzduchu, takže tylo jeskyně musely býl před 12 000 lety nad hladinou moře. Byla však zjištěna další překvapující skutečnost, kdy krápníky byly odkloněny od svislé osy přibližně o 13°, což svědčí o jiné poloze zemské osy v době jejich vzniku. Méně je známo, že kolem roku 9 500 př.n.l. došlo ke zřícení velké části Džuraweho štítu do Mietusí doliny v polských Tatrách (V. Plesko), což svědčí o silném zemětřesení. W.F. Prouty vyhodnocoval gigantické meteorické pole, jehož krátery je poseto území USA mezi Floridou a mysem Hatteras, zasahující až do jižní Karoliny. Pole má oválný tvar s delší osou ve směru sz.-jv. (směr předpokládaného pohybu Nimiru) a obsahuje asi 3 000 kráterů různé velikosti, přičemž průměr největšiho kráteru obnáší přibližně
1,6 km. Protáhlý tvar pole i oválný tvar kráterů protažený ve stejném směru jako kráterové pole, svěděl o souhlasném pohybu meteorického roje sledujícího Nimiru. MC analýza zuhelnatělých dřev z kráterů udává stáří 9 500 ± 500 př.n.L Výzkumy starých mořských abrazních teras v Atlantiku svědčí o tom, že v době mezi 9 000-10 000 př.n.l. byl mořský příboj a tedy i hladina moře o 30-40 m níže než dnes a pak došlo ke skokovému vzdutí mořské hladiny, což je v souladu i s výzkumy krasových jeskyni v oblasti Baham.
Troánský kodex, který je opisem původního zničeného originálu, pocházejícího patmč z roku 1000 př.n.l., udává, že 8 600 let před jeho sepsáním, byla při velké katastrofě zničena mocná ostrovní říše ve Velkém moři (Atlantiku). To odpovídá kalaklyzmatu provázejícímu Nimiru v roce 9 564 př.n.l.. Svaté knihy nahujských kmenů, zejména knihy Chilan Balam, Popol Vuh, letopisy Quiché a letopisy Cuahtitlanu se zmiňují o podivných událostech souvisejících s koncem věku Ohnivého deště (Naui Quityahuilt). Pravděpodobně tytéž události popisují anály chichiméckých panovníků z Tezcuca, sepsané míšencem Fernandem de Alva Ixllilxochitlem (Obras historicas Historia Chichimcca, 1891-2). Vypráví se o úděsné katastrofě, při níž z nebe padal dčšť podivně páchnouc! lepkavé a mazlavé hmoty a la začala hořet hučivými plameny, které upálily mnoho lidi. Tato katastrofa nastala na konci vlády boha Tlaloca, vládnoucího po odchodu Quetzalcoatla mezi hvězdy. Systémová anylýza zařazuje tyto události do sledu událostí provázejících cyklus Nimiru z roku 9 564 př.n.l.. O podobných  událostech  se  zmiňuji  také tradice  řady severoasijských a sibiřských entit. Podle nich padal z oblohy hoříci déšť, který zničil témčř vše živé včetně lidí (Holmbcrg, Nolrott, André). Pověsti sibiřských Vogulů se rovněž zmiňuji
0	ohnivém dešti padajícím z oblohy, ale také o mocných požárech na řadě míst Sibiře, kde s ohlušujícím hučením tryskal z útrob Země vysoko do nebe spalující oheň ještě sedm let po odeznění následků katastrofy. Zřejmě šlo o vznícení ropných plynů a ropy, tryskajících pod tlakem z tektonicky porušených ropných bazénů působením obrovské gravitace Nimiru. Při přiblíženi Nimiru dochází nejen k protržení nepropustných artézských stropů podzemních vodních bazénů a výronu vod, ale obdobně se na povrch země dostává i ropa a ropné plyny. Déšť ropy vracející se zpět k Zemi stačí zapálit
1	malý elektrický výboj. Oblast Mezoameriky, kam se před katastrofou uchýlily nahujské kmeny, se patmě stala místem dopadu sprchy hoříci ropy z venezuelských ropných lokalit. Oproti tomu severosibiřské oblasti dostaly hořící sprchu pravděpodobně z roponosných oblastí Obu a Kamy. Tyto události však nebyly omezeny pouze na oblast Mezoameriky a severní Asie, protože mnoho starých tradic se zmiňuje o ničivém ohnivém dešti padajícím v oblasti Arábie, Mezopotamie, Sinaje a Zakavkazí. Někteří historikové starověku dokonce těmito událostmi vysvětlují vznik poušti Sinaje a Arábie. Obdobné události se opakovaly s mladším kataklyzmatem provázejícím exodus Židů z Egypta v roce 1495 př.n.L Staré tradice vytvářejí obraz kataklyzmatických událostí postihujících různé oblasti Země různým, ale vždy velmi ničivým způsobem. Mezoamerika, Sibiř a Arábie byly spáleny deštím hořící ropy, Severní Ameriku postihl mohutný orkán sledovaný krupobitím meteoritů, oblast Atlantiku a západní Evropu postihlo zemčtřesení následované mořským příbojem vysokým nejméně 2 km. Tím ale kataklyzmatické události provázející cyklus Nimiru v roce 9 564 př.n.l. nekonči. Seneca v dramatu „Thycstcs“ vypráví o úděsném řádění živlů v čase pravnuků Dia, Atrca a Thyesta, kteří vládli na ostrově Argu, jedním z ostrovů archipelagu Ruta (Lemuric). Seneca čerpal z prastarých tradic Aiolů a Pelasgů. V této souvislosti zmiňuje změny v postaveni hvězd a říká, že souhvězdí Velkého medvěda (Velký vůz) se po katastrofě ponořilo do moře, třebaže před tím se to nikdy nestalo. Seneca to upřesňuje v souvislosti se zmínkou o změně zemských pólů a nových drahách nebeských těles. Sluneční rok se zřetelně prodloužil a Slunce i hvězdy zapadaly za obzor na východě a vycházely na západě. Archilocholus (Fragment 74) si v souvislosti s touto katastrofou stěžuje, že lidé mohou nyní od bohů očekávat vše a ničemu se již nemohou divit, když mocní mění v pravé poledne den v noc. Římský historik Pomponius Mela i Hérodot tvrdí, že podle egyptských análů, se kterými se seznámili během návštěvy Egypta, změnila se poloha souhvězdí i oběžné dráhy nebeských těles čtyřikrát, přičemž Slunce v tomto obdob! dvakráte zapadalo na východě a vycházelo na západě. V podobném duchu hovoří i texty Brahmana Yast a doplňují poznámku, že na konci jednoho věku zůstalo nad Persil a Indií Slunce nehybně stát po dobu deseti dnů. Je to podivné, ale přesně totéž tvrdí i prastarý encyklopedický spis „Sing-li-tačchicn-čchour“ (Murray), když vypráví o době vlády mýtického císaře Fang-huna, kdy Slunce stálo na obloze bez pohnuti celých deset dnů, hořely lesy a nakonec do středu Číny dopadla obrovská příbojová vlna dosahující až k vrcholkům hor. Ve směru od souhvězdí Jin se na nebi objevila velká zářící hvězda s ohnivým ohonem (The Shu King, the Canon of Yao; The Anals of the Bamboo Books, sv.3). V hrobec Konfucia byl nalezen spis „Su-ť-ing“, který je údajně opisem velmi staré knihy zničené na příkaz císaře Čchin-Š-chuang-li (246-209 př.n.l.), spolu s mnoha jinými texty o astronomii, vědách a historii starověku. V předmluvě této knihy je řečeno, že Fang-hun měl po katastrofě jméno Yao. Kataklysma za vlády císaře Yao (Fcng-huna), stejně jako potopa z časů vlády krále Ogyga, jsou antickými historiky považovány za současné události. Domnívám se, že jejich společným jmenovatelem byl cyklus Nimiru z roku 9 564 př.n.l.. Změna východů a západů Slunce je zaznamenána i v řadě egyptských textů. Harrisův rukopis (papyrus) tvrdl, že po kosmickém otřesu došlo k překocení Země, takže jih se stal severem a východ západem, neboť Země se otáčela v opačném smyslu. V tomto papyru se doslovně sděluje, že „Harakté“ vychází na západě. Přitom termín „Harakté“ byl používán výhradně v souvislosti s vycházejícím Sluncem. Také Ipuwerův papyrus hovoří o tom, že se Země přetočila zpátky „jako hrnčířský kruh“ a převrátila se vzhůru nohama. Také papyrus uložený v petrohradské Ermitáži zaznamenává změnu východů Slunce v souvislosti s překocením Země (Gardiner). V hrobce egyptského místokrále a stavitele Scnmuta je nástropní malba zachycující obraz souhvězdí zvěrokruhu. Jižní část této hvězdné mapy má v centru skupiny Orionu a Siria, ale v obráceném postavení, než je tomu dnes. Z toho plyne, že sever byl jihem a naopak. Papyrus Anastasi IV. se zmiňuje o změně polohy zemské osy provázené příchodem šera a mrazů uprostřed léta. O změně východů Slunce se zmiňuje také Platón v dialogu „Politikos“. Říká, že tato změna byla provázena velkou potopou, při níž zahynulo mnoho lidí. O změnách východů a západů Slunce hovoří i Sofoklés ve fragmentu „Areus“. Traktát Sanhedrin (108 b) z Talmudu říká, že sedm dnů před potopou začalo Slunce vycházet na západě a zapadalo na východě. Pozadu však nezůstávají ani tradice nahujských kmenů Mezoameriky. Tvrdí se v nich, že před potopou se Slunce náhle začalo pohybovat od západu k východu a jeho jméno bylo „Teotl Lixco“. Taoistické texty (Texts of Taoism, Legge) vyprávějí o náhlém zvratu klimatu provázeném velkými mrazy. Sahagún říká, že při katastrofě trvala noc či šero devět dnů, což odpovídá tomu, že nad Asii ve stejné době stálo Slunce nad hlavou nehnuté deset dnů. Solinus v knize „Polyhistor“ říká, že v době Ogygovy potopy trvala noc na západě devět dnů. Z údajů těchto namnoze různorodých pramenů můžeme usuzovat, že při cyklu Nimiru v roce 9 564 př.n.l. došlo vlivem gravitace Nimiru k překocení Země, kterému předcházelo několikadenní zastavení otáčení Země kolem své osy, po kterém následovala globální gigantická příbojová vlna.
Nahujský Codex Chimalpopoca, obsahující několik velmi starých tradic o dějinách Země a zejména Culhuacanu tvrdl, že při kosmické katastrofě v čase dávných předků trvala tma mnoho dnů a Slunce se neobjevilo po stejnou dobu.
Systémovou analýzou dostupných informaci jsem dospěl k závěru, že v historii Země došlo několikrát k „překoceni“ Země a jeho důsledkem byla nejen změna otáčeni Země kolem své osy, ale také zdánlivá inverze zemských magnetických pólů. Kolikrát se tak stalo nelze dnes s jistotou řfci, ale určitě k tomu došlo během cyků Nimiru 15 679 - 9 564 - 3 449 př.n.L Každý z uvedených cyklů se projevil nejen změnou rychlosti otáčeni Země kolem své osy (délka dne), ale docházelo i ke změně polohy a rychlosti oběhu vůči Slunci. Je možné, že někomu se tyto závěry zdají příliš fantastické, ale pouze do okamžiku, než vezme v úvahu obrovskou hmotnost a rychlost Nimiru, jakož i úhel, ve kterém protíná jejI oběžná dráha ekliptiku, ale také intenzitu magnetického pole Nimiru, odhadovanou na stonásobek intenzity zemského magnetického pole. Za těchto podmínek „hry kosmických sil“ ztrácí Země svoji stabilitu a stává se dějištěm působení sil, které formují nejen nový tvar kontinentů, ale určují také novou polohu zemské osy, její precesi, jsou příčinou zdánlivé inverze zemského magnetického pole a změny smyslu otáčení Země. Součástí děje či jeho závěrem je gigantická příbojová vlna obíhající opakovaně kolem Země, smývajíc! vše živé. Pokud něco či někdo se shodou okolnosti zachránil, čeká na něj ještě příděl kosmického krupobití žhavých meteoritů.
Existuje řada údajů o tom, že každá z katastrof na konci lidského věku způsobila i změnu délky slunečního roku. Svatá kniha buddhistů Visuddhi magga (Warren) obsahuje kapitolu o světových cyklech, kdy na konci každého z nich přichází globální katastrofa. Buddhisté vzpomínají celkem sedm věků lidstva, přičemž současný věk je posledním z nich. To souvisí i s védskou tradicí o sedmi manvátárech lidstva. Nahujské tradice, zejména anály Cuauhtitlanu, zaznamenávají tradici „Chicon-Tonatiuh“ (Sedmi Sluncí), jiné mezoamerické prameny hovoří pouze o čtyřech obdobích, kterým říkají „slunce“, přičemž každé „slunce“ odpovídá délce slunečního roku a má odlišnou délku.
Tabulka V.
Vek (slunce)	znamení (Naui)	odpovídající cyklus Nimiru (př. n. 1.)	délka slunečního roku (dny), průvodní události	
slunce Vody	Atl	zač.   40 139 konec 34 024	676
existence obřích bohů	
slunce Zemětřesení	Oceloti	zač.   34 024 konec 15 679	364
Toltékové, Xilca-lancové, přichází Quetzalcoatl	
slunce Kosmické vychřice	Quityahuilt	zač.   15 679 konec 9 564	312
odchází Quetzalcoatl, vláda Tlaloca	
slunce Ohne	Ehccatl	zač.   9 564 konec 3 449	260
hoříc! déšť, potopa	

Mayové  i Aztékové (pravděpodobně i Toltékové) používali ve svém kalendáři běžný rok o 365,24 dne, kterému
říkali „haab“. Vedle něj však znali i posvátný rok tonalpohuali „tzolkin“ mající pouze 260 dnů. Existenci tohoto podvojného kalendáře dodnes amerikanisté nedokázali vysvětlit. Domnívám se, že příčina spočívá v délce roku měnící se po každé katastrofě. Původně měli knéží posvátné obřady vymezeny pro krátký rok mající pouhých 260 dnů. Aby se jejich potomci mohli správně načasovat, bylo nutné stanovit převod dat z roku o 260 dnech na rok o 365,24 dne, což se provádělo pomocí úplného cyklu let obnášejícího 52 let. Vždy po uplynuti 52 let se data v obou kalendářích setkávají. Po kataklyzmatu v roce 3 449 př.n.l. se rok prodloužil na 360 dnů a teprve po srážce Země s asteroidem Phaeton v roce 1495 př.n.l. se sluneční rok ustálil na současné hodnotě 365,2422 dne. To je vysvětlení ojedinělých zmínek o třetím kalendáři Mayů, v němž rok měl pouze 360 dnů.
O vzniku kalendáře majícího 365,25 dne vypráví Plutarchos v eposu „Isis a Osiris“. Před tím však znali Egypťané rok o délce pouhých 360 dnů, jak to vyplývá z knihy o cyklech Sothise (Siria). Teprve v roce 238 př.n.l., za vlády Ptolemaia Energeta, se v Canopách na příkaz krále sešla skupina astronomů a vypracovala nový kalendář pro rok o délce 365,25 dne. V předmluvě k zákonu o novém kalendáři je zmínka v tom smyslu, že kalendářní reforma byla provedena až po čase od katastrofy, protože kalendář o 360 dnech již nevyhovoval a působil mnoho zmatků (Sharpe). I když to výslovně neni uvedeno, tak ze souvislostí je zřejmé, že zmíněnou katastrofou byly míněny události, které těžce postihly Egypt v roce 1495 př.n.l. a jejich odezva našla své místo v biblických textech jako Exodus Izraele, deset egyptských ran atd..
Stará pojednání o matematice a astronomii (Ariabhalia, Suriasiddhanta a další) znají rovněž pouze rok o 360 dnech, zmiňují se však, že délka roku, měsíce i dne se změnila po katastrofě vždy na konci každého lidského věku (manvátáry). S nástupem nového věku bylo nutné pokaždé provést úkon zvaný „bidža“, což byla v podstatě reforma kalendáře. Existence slunečního roku o 360 dnech byla rozšířena zřejmě ve vědomí všech pozemských civilizaci minulé epochy, protože takový rok znali stáři Sumerové, Íránci, Číňané i Babyloňané, kteří tento rok pojmenovali „saru“. Troánský kodex se zmiňuje o tom, že s novým věkem se ustálil rok mající 360 sluncí (dnů). Teprve Inka Inti Capac Yupanqui dal příkaz k reformě kalendáře pro rok o 365,25 dnech, jak se o tom zmiňuje Montesinos. Gambii říká, že v roce 721 př.n.l. doporučil čínský astronom I-Chang císaři Sien-cchungovi, aby nařídil kalendářní reformu, protože po události, která se odehrála v době „čchin“ přestal platit starý kalendář pro rok o 360 dnech. Událost v době „čchin“ pravděpodobně souvisi se srážkou Země s asteroidem v roce 1495 př.n.l.. Starověcí astronomové to tedy s kalendářem vůbec neměli nijak lehké a i dnes si jen málo odborníků uvědomuje, jak často bylo nutno kalendář reformovat a jaké důsledky z toho plynou pro archeologii, astronomi a historiografii. Ale i chybné výpočty a nepřesnosti v astrologických předpovědích mají svůj kořen v tom, že jsou používány výpočtové tabulky platící pro polohy hvězd před rokem 1495 př.n.l. a před 3 449 př.n.l., které bylo zcela odlišné od současné situace.
Do kataklyzmatických události postihujících Zemi se promítá nejen vliv Nimiru, ale také Slunce, což je málo známé. Aktivita Slunce projevující se obřími protuberancemi, při nichž je do kosmu Sluncem vyvrhováno gigantické množství energeticky bohaté (žhavé) plasmy, má celou skupinu více či méně pravidelných maxim, a to v cyklech 11-12 let, 22-23 let, 35 let, 80-83 let, 300 let a 1400-1800 let. Energetický výkon výronů sluneční hmoty při poměrně málo intenzivních 11-12 letých maximech může dosáhnout až 1026J, ale zdá se, že energie výronů sluneční plasmy exponenciálně roste s prodlužováním cyklů slunečního maxima, jejichž existenci dnes zjišťujeme například studiem letokruhů stromů, zejména sckvojc obrovské o stáři 3 200 let a borovice osinaté o stáří 4 600 let. Nevíme kolik cyklů slunečních maxim skutečně existuje, ale Tacitus a Cicero tvrdí, že existují i cykly gigantických protuberancí po 12 900 letech, kdy žhavá sluneční plasma sežehuje Zemi. Hérakleitos z Efesu ve svém díle „Peryfyséos“ uvádí, že před 11 000 lety (přibližně 11 500 př.n.l.) byla Země velmi těžce postižena slunečním ohněm. Skupina Pythagorejců hovoří o stejné události a datuje ji do doby před 10 500 lety (asi 11 000 př.n.l.). Obdobné údaje zmiňují svaté knihy Mezoameriky (Popol Vuh, Cakohiquel, Chilam Balam aj.), ale také egyptské prameny (lpuwerův a Harrisův papyrus a papyrus uložený v petrohradské Ermitáži). Je v nich zmínka o kosmické katastrofě postihující Zemi (cyklus Nimiru v roce 9 564 př.n.l.), kdy obrovským záplavám předcházel strašlivý příval slunečního ohně, který spálil povrch Země. O podobné (nebo téže) situaci ale vypráví i Bcrossos a používá zvláštní termín pro nebeský požár „arad gibil“, který má týž význam jako latinské „ignis a coelo“ (nebeský oheň). Esoterní prameny říkají, že vždy v cyklu 12 550-12 555 let zasáhne Zemi obrovský oblak žhoucí sluneční plasmy pocházející z gigantické protuberance. Poslední takové sluneční maximum se údajně odehrálo kolem 10 000 př.n.l., takže následující by se mělo odehrát ve 25. či 26. století našeho letopočtu. Těm, kteří o lom pochybují, doporučuji s veškerou vážností prostudoval Apokalypsu sv.Jana, Nostradamovy Centurie popisy obrazů slunečních dějů, které se objevují v souvislosti s Mariánskými zjeveními v Turzovce, Měždugorjc a dalších místech.
Podle análů indiánského kmene Ugha Mongulalů (Kronika z Akakoru), které přeložil K. Brugger, došlo k ošleh-nutí Země oblakem sluneční plasmy v době, která opčl odpovídá přibližně 10 000 př.n.l.. Před zničujícím slunečním žárem se Mongulalové ukryli v podzemním azylu Akakoru. Králce po této události přišla velká potopa, která po přepočtu odpovídá velmi přesně cyklu Nimiru z roku 9 564 př.n.l.. Souběžně tedy tutéž událost zaznamenaly jak anály Mczo-ameriky, tak i Jižní Ameriky. Nostradamus udává postavení hvězd na obloze v čase, kdy ke gigantickému výronu sluneční plasmy opět dojde (Centurie 1/57, 11/41, 111/34 atd.) a podle odhadu by toto postaveni mělo nastat kolem roku 2 550 n.l.. Zdá se, že naše Země a lidstvo s ní, je vystavováno množství těžkých   zkoušek.   Nestačí katastrofy   nepředstavitelných rozměrů, které jsou důsledkem cyklů Nimiru, připojují se ještě cykly spalování zemské biosféry žhoucí sluneční plasmou, srážky Země s asteroidy, ale také důsledky podivných a vesměs tragických událostí, které lze bez nadsázky nazvat planetárním kolapsem. O tomto kolapsu není téměř nic známo a astronomie podobné události vylučuje. Přesto existuje řada indicii, po jejichž stopě se nyní vydáme.
K problému existence planetárního kolapsu naši sluneční soustavy mne přivedly nálezy podivných artefaktů a kosterních pozůstatků v oblasti čínsko-tibetských hranic, zvané Baian Kára Ula. Podrobně se touto problematikou zabývám v Přcdpcklí ráje II, takže jen krátké připomenutí. Přibližně před 12 000 lety v této oblasti přistály (či spiše havarovaly) mimozemské bytosti, kterým se podařilo uniknout z planety, již hrozilo zničení. Podle mé analýzy se pravděpodobně jednalo o Mars (Masaru). Mimozemské bytosti byly zčásti pobity domorodými kmeny, zčásti unikly do Tibetu, kde založily dynastie tibetských králů. Původní informace o této události přinesl ruský historik A. Zajccv a ten také později získal kopii skalní kresby v jeskyni Ferganského údolí v oblasti Alaiského pohoří v Uzbekistánu, kterou nalezl nejmenovaný geolog. Autentičnost kresby sice nebyla oficiálně potvrzena, přesto obsahuje natolik závažné informace o události související s planetárním kolapsem, že ji nelze pominout. Tuto kresbu reprodukuji v obrázku 14 a interpretuji ji následovně: V podstatě kresba sestává z dvou propojených obrazů, z nichž každý zobrazuje časově i místně odlišnou situaci. V pozadí levé části (první obraz) je zobrazena velká koule Marsu s pásy oblaků a v popředí stojí bytost oblečená do skafandru a hořící kulovité přilby. Mezi plameny je možno vidčt lidskou tvář skřivenou bolesti vyvolanou žárem. Tato bytost svírá na prsou ve výši čakry kotouč, který se velmi podobá diskovilým reflektorům, kterými se ETI chrání v blízkosti činného motoru letounů UFO. Malé slunce v pozadí potvrzuje, že se jedná o Mars, který je od Slunce více vzdálen než Země. Mezi bytostí v hořícím skafandru a kouli je útvar připomínající bytost chránící se před žárem bílou pokrývkou. Tuto část kresby interpretuji jako informaci o tragedii, která postihla obydlenou planetu naši soustavy, kterou je pravděpodobně Mars. Druhý obraz tvořený pravou částí kresby znázorňuje horskou krajinu s přistávajícím diskovým letounem a kosmonautem v podobném skafandru, jako na levé části obrazu. Z mraků se vynořuje Slunce a podle jeho velikosti lze usuzovat, že se jedná o nějakou hornatou oblast Země (Himálaj). Tato část kresby zjevně zaznamenává, že části obyvatel jiné planety se zdařilo přistát na Zemi. Domnívám se, že kresba z Ferganského údolí je autentickým záznamem událostí souvisejících s přistáním mimozemské entity v oblasti Baian Kára Ulan a možná i v jiných vysokohorských oblastech Země. Ponechávám na čtenáři, aby moji interpretaci akceptoval, nebo si vytvořil svoji, věrohodnější.
J.H. Jeans a H. Jcffrcy vytvořili slapovou hypotézu vzniku naší sluneční soustavy. Z jejich hypotézy vyplývá, že mezi Zemí a Jupiterem by měla existovat planeta 10-50 krátě větší (hmotnější) než Země, ale nachází se zde malý Mars. Prastaré bonnské texty ale tvrdl, že mezi Zemí a Jupiterem se původně nacházela planeta mnohem větší než Země, která byla obydlena velmi pokročilou civilizací. Tato planeta měla mnoho jmen, nejčastěji Zlatá planeta (Žlutá planeta), Tir, Maldek, Malona, Alanta, Zářiči (Lucifera) či Tir-Lucifera. Dosud nejasným způsobem byla Zlatá planeta zničena a já se domnívám, že Nimiru je jejím větším zbytkem. Po zániku Zlaté planety zůstala na její původní oběhové dráze většina trosek menších rozměrů, kdežto Nimiru absorbovala větší část impulsu a změnila svou dráhu tak, jak jsem se již dříve zmínil. Existuje ale také nesoulad mezi údaji starých astronomických textů i tradic a poznatky soudobé astronomie, přičemž vysvětleni stále uniká. Védské texty zabývající se astronomii neznaly například dnešní Venuši a zabývají se pouze čtyřmi pozorovatelnými planetami (Delambre, Thibaut). Rovněž v babylonských astronomických tabulkách z Boghaz Keui jsou zmiňovány pouze planety, které dnes známe pod jmény Satum, Jupiter, Mars, Merkur, ale o Venuši není zmínky. Co je velmi podivné, má podle těchto tabulek Mars jinou oběžnou dráhu a neměl rudou barvu, pro něj tak typickou. Neméně podivně působí i vyprávěni Apollonia Rhodského (Argonautika IV) o dávných časech, kdy na obloze chyběla Venuše. Během studia babylonsko-asyrských tabulek zjistil Jastrov, že období mezi heliaktickým východem a západem Venuše bylo ve starověku značně nepravidelné a kolísalo mezi 30-150 dny. Dnes je loto období poměrně stabilní a obnáší 72 dnů. Z toho lze usuzovat, že v dávných časech byla dráha oběhu Venuše nepravidelná a nestabilní. Se stejným problémem se setkali také Langdon-Fotheringham a Thibaut, když se pokoušeli anályzovat data o pohybech planet v dávné minulosti, pocházející ze starých textů Indie a Iránu. V těchto pramenech jsou zmínky o tom, že Venuše se objevila na nebi po jedné z katastrof a souběžně došlo i ke změně v oběhu Marsu, který ztratil svou původně zářivě bílou barvu a zrudl. Podle mezoamerických legend zapsaných Humboldtcm, Brasseurcm a Sahagunem, se v čase nepřetržité čtyřdenní tmy, následující po obrovské potopě v dávných časech se na nebi objevila nová planeta mající podobu ohnivého hada se zářící hřívou. Některé entity tuto hrozivě působící planetu pojmenovali „Tlahuizcal“ či „Sitlae choloha“, což v obou případech znamená „Hvězda s kouřem“. Aztékovč tuto hvězdu spojovali s bohem Quctzal-coatlem, kterého jeho nepřítel bůh Tlaloc donutil odejit ze Země mezi hvězdy. Nyní se Quetzalcoatl vrátil, aby se pomstil nepřátelům. Některé nahujské kmeny však tuto novou planetu (Venuši) ztotožnily s jiným bohem lezeatlipocou, který byl tradičně pokládán za nepřítele boha Slunce. Záminkou bylo, že nová divoká planeta zdánlivě ohrožuje Slunce a způsobila chaos mezi hvězdami, jehož skutečnou příčinou však byla Nimiru. Totemovým znakem Tezcallipoca od té doby byl grafém zpodobňující zářící kotouč s orionem, který někteří amerikanisté mylně dešifrovali jako „kouříc! zrcadlo“. Tradice nahujských kmenů dále tvrdl, že současně s objevením nové planety se změnily i polohy mnoha hvězd, některá známá souhvězdí zmizela, jiná se objevila a neměla dosud jména. Pokud měla Venuše s vlečkou podobu zářícího hada s hřívou, byla uctívána jako božstvo „Tlahuizcal Tzontemocquc“ (Hadí mrak). Po čase, kdy zmizela hříva i zářící ocas, stala se Venuše
Jitřenkou „Tlahuizcal panteucli“. V podobném duchu vyprávějí
0	starých událostech i staré čínské anály. Podle nich v době vlády císaře Yao se v čase velké potopy objevila na obloze nová hvězda se zářivou hřívou a dlouhým žhnoucím ohonem (Lcgge). O nové hvězdě (planetě) se zářícím ohonem a hřívou se zmiňují i další starobylé texty, zejména Atharva Véda (V1,3,I5), Babylonský Talmud (Traktát Sabbat 156a). Též Sanchoniathon tvrdí, že Astarté (Venuše) se objevila na obloze jako nová jasně zářící hvězda mající tvar hlavy býka s rohy (Thorndikc). Staří babylonští astronomové popisují Astarté jako jasnou nebeskou pochodeň, která září jako ranní Slunce (Jastrow). Peruánské entity tuto novou planetu pojmenovali „Chasca“ (Dlouhé zvlněné vlasy). V Asii se nová divoká planeta jevila, jak jsem se již zmínil, spíše jako zářící býčí hlava s rohy, jak to zaznamenává Zcnd Avesta a této „divoké“ Venuši dává jméno Tyslria. Obdobné divokou Venuši popisují starověcí egyptští astronomové a pojmenovali ji „Sechmet“, babylonští astronomové ji nazvali jménem své bohyně „Ištar“. Když se Išlar přiblížila k Marsu došlo k tomu, že směrem k Marsu se zřetelně protáhly její rohy, zatímco směrem k Zemi se prodloužil ocas. V podobném smyslu vyprávěj! i tradice pacifických entit, jak je zaznamenal Williamson. Marcus Varro ve svém díle „O plemeni římského národa“ říká, že Venuše, jíž Plautus říká „Vesperugo“ a Homér „Hesperon“ (Hvězda západu), ztratila za katastrofy za časů krále Dardana svůj ohon
1	rohy, změnila svou velikost i dráhu, což se nepřihodilo nikdy předtím, ani poté. Potopu z časů krále Dardana máme dostatečně přesně časově zařazenou, protože je zjevná její souvislost s cyklem Nimiru z roku 9 564 př.n.l.. Po tomto datu jc dráha Venuše považována starověkými astronomy za stabilní a na nebi se jevila tak, jak ji známe dnes. To znamená, že „divoká“ (nestabilní) Venuše se zářící hřívou (rohy) a ocasem se na nebi starověkým pozorovatelům musela ukázat až po kataklyzmatu z roku 15 679 př.n.l., tedy v období Atlantidy ásurů. Role Marsu v událostech souvisejících s objevením Venuše dosud není zcela jasná, ale domnívám se, že při cyklu v roce 9 564 př.n.l. vyprovokovala Nimiru srážku Venuše s Marsem a Venuši odebrala její zářivou komu (vlečku), což byl zřejmě zbytek plynů původní atmosféry spolu s prachem. Při této katastrofě zřejmě i Mars přišel o svou atmosféru a moře, byl vytlačen na současnou oběžnou dráhu, byl vystaven silnému tepelnému šoku, který jc příčinou jeho dnešní barvy.
Tým astronomů Arizonské univerzity vedený V. Bakerem vyhodnocoval snímky povrchu Marsu, získané sondami série Vikingů. Na snímcích byly nalezeny zřetelné stopy po opakovaných zalednčnlch, pobřežní terasy po zmizelých velkých vodních plochách, břehy ostrovů a četná zřetelná koryta dnes vyschlých řek. Je zřejmé, že v geologicky nedávné době měl Mars vlastní atmosféru a především dostatek vody, což podmiňuje existenci života. Možnost kontaktu Marsu s jiným nebeským tělesem v minulosti, dosvědčuje i neobvykle velká výstřednost jeho oběžné dráhy (e=0,0934). Podstatně zřetelnější stopy planetárního kolapsu spojeného s planetárním střetem, souvisejí s vlastnostmi Venuše. Otáčí se v opačném smyslu kolem vlastní osy než Země a ostatní planety sluneční soustavy (mimo Uranu), přestože podle kosmogenetických představ by se měly planety téže sluneění soustavy otáčel kolem svých os ve stejném smyslu a poloha jejich rotačních os by se neměla příliš lišit. Předpoklad planetární srážky potvrzuje i vysoká teplota atmosféry Venuše, kterou nelze vysvětlit pouze skleníkovým efektem. Konečně i atmosféra Venuše je podivná svým anomálním složením s dominantním obsahem C02, nízkým obsahem kyslíku, ale značným obsahem sloučenin chloru, fluoru a síry. Tyto informace můžeme konfrontovat s informacemi získanými z kontaktů pozemšťanů s ETI, které uvádí G. Moosbrugger (UFO: A přece létají, str.163,221). Podle tohoto informačního zdroje byly původně planety naší sluneční soustavy rozmístěny jinak a to od Slunce počínaje: Merkur - Země - Malona (Maldek) - Mars - Jupiter - Saturn -Uran - Neptun a Pluto.
Je zřejmé, že v této původní soustavě Venuše chybí, což je v souladu s informacemi pocházejícími ze starých textů a tradic pozemských entit. Podle ETI byla Venuše původně jedním ze satelitů Uranu a poměrně nedávno byla při kolizi Uranu s velkou kometou odvlečena do blízkosti Země, kde se po čase srazila s Marsem a ten zaujal novou oběžnou dráhu. V informacích ETI chybí jak časové koordináty, tak podrobnější údaje o cizím nebeském tělese, které bylo příčinou události. Pomocí syslčmovč analýzy jsem však došel k závěru, že s velkou pravděpodobností příčinou byla Nimiru, která těsně před cyklem v roce 15 679 př.n.l. se srazila s Uranem, změnila jeho smysl otáčeni, odtrhla jeho satelit (budoucí Venuši) a přivlekla ji do těsné blízkosti Země a Marsu. Tak se na pozemském nebi objevilo nové nebeské těleso, které některé entity popisovaly jako zářícího hada se žhnoucí hřívou, jiné jako býčí hlavu s rohy zářící jako Slunce. Nestabilita dráhy „divoké“ Venuše děsila lidstvo a zřejmě byla příčinou i některých katastrof menšího rozsahu. Tak například entity sídlící na pacifickém pobřeží Severní Ameriky, se ve svých tradicích zmiňují o „Hřmící hvězdě“ (Thunder), která se za hromového řevu a pískáni vrhla na Zemi a v záplavě plamenů vše spálila. Tehdy prý byla ještě obloha níže, Slunce bylo větší a rok byl kratší (Alexander). O této události je lakový nedostatek informací, že dnes nelze určit, zda šlo o první kolizi Země s Nimiru v roce 113 519 př.n.l., nebo o průchod Země kornou Venuše.
Je pravděpodobné, že ještě přibližně před 18 000 lety na nebi chyběla Venuše a Mars měl jinou dráhu a zářil podobně jako Měsíc. Nimiru při cyklu z roku 15 679 př.n.l. unesla Venuši po kontaktu s Uranem a ta se na pozemském nebi objevila s mohutnou kornou. V dalším cyklu v roce 9 564 př.n.l. pravděpodobně způsobila Nimiru další planetární kolaps, jehož výsledkem bylo vysunutí Marsu po srážce na současnou dráhu a změna jeho barvy na rudou. Venuše stabilizuje svou dráhu, ztrácí svou komu a přestává ohrožoval Zemi. Je dosti pravděpodobné, že část pozemských moří má původ z Marsu a Venuše, protože jinak zatím nelze objektivně vysvětlit existenci tak mohutných zdrojů vody, které způsobily nejméně dvojnásobné náhlé vzdutí mořské hladiny. S vodou těchto planet mohla být na Zemi zavlečena i fauna a Hora nezemského původu a zčásti přežít cestu kosmem ve zmrazeném stavu. Bude nutno pátral, zda některé vyšší organizmy přece jen nemají evoluční křivku odlišnou od evoluční křivky pozemských tvorů.
ČAS VLÁDY BOHYNĚ KÁLÍ
Kdo jímá zajatce, sám bude jat. Kdo mečem pracuje, mečem zhyne.
Kniha zjevení
Po kalaklyzmatu vyvolaném cyklem Nimiru v roce 9 564 př.n.l., byla centra civilizace západní Evropy a Středomoří zničena, a tak se stalo i městům na atlantickém pobřeží Afriky a Ameriky. Vznikl velký hiát evropské civilizace trvající přibližně do poloviny čtvrtého tisíciletí. Evropská civilizace se vzpamatovávala jen velmi pomalu a celková barbarizace dosáhla svého vrcholu. Egypt byl sice zasažen záplavovou vlnou ze Středozemního moře, ale zničen nebyl, neboť poškození bylo největší v oblasti delty Nilu a středomořského pobřeží Libye. V Egyptě, který byl v té době součástí říše faraónské dynastie Sokolů spolu s Libyí, se civilizační hiát neprojevil. Přesto v té době se nedochovalo dost informací, vyjma Manethonových Egyptských Pamětihodností. Až do nástupu mennoferské dynastie v roce 8 276 př.n.l. leželo centrum egyptské moci a civilizace v Západní říši, což je v podstatě oblast starověké Libye až po pohoří
Atlas. Teprve mennoferská dynastie přenesla moc do dnešního Egypta, ale moc faraónů asi nebyla velká a ani jejich vliv nebyl výrazný. To se změnilo asi kolem roku 6 136 př.n.l., kdy nastupuje farao Meni (Ménés) a ten sjednocuje Horní a Dolní zem (zem Červené a Bílé koruny) v jeden silný stát. Podle Diodora Sicilského (Wahrmund), který často a přesně cituje z Manelhonových Pamětihodností, nastoupil Meni svůj královský úřad v roce 6 136 př.n.l., přičemž mezi ním a Horem stálo 330 generací faraónů odvozujících svůj původ z dynastie Sokolů a od Hóra. Egyptologové se nemohou shodnout na době vlády Mena a nejčastěji jej datují až do období kolem 3 000 př.n.l., aniž se mohou opřít o věrohodné podklady. Mimo to bývá Men často ztotožňován s dalšími faraóny (Narmer, Aha). Na druhé straně neexistuje objektivní důvod pochybovat o věrohodnosti Mancthonovy datace a soupisu dynastií odvozující svůj původ od Epafa a Aigypta, kteří byli aiolskými králi. Centrum této dynastie leželo na archipelagu Ruta (Lemuric), které dnes leží na dně moře. Meni měl původně sídlo v hornoegyplském Clnevu (Thinisu), ale jak postupně posunoval svou vládu na sever, založil na hranici Dolního a Horního Egypta město Mennofer, a tam i přeložil své panovnické sídlo. Do dějin Egypta se tento panovník zapsal nejen sjednocením země, ale i na svou dobu gigantickou stavbou - přeložením koryta Nilu a výstavbou ochranné hráze proti zátopám, jejíž stopy lze dosud vidět v oblasti Košeiš. Není jisté, zda se Menovi zdařilo dobýt celou Dolní zem, protože některé prameny úplné sjednoceni připisuji až jednomu z následovníků jménem Aha. Aha, který si připojil ke jménu titul Hór, na znamení své příslušnosti k dynastii Sokolů, spojil konečně obě egyptské země kulturním mostem spojujícím dříve znepřátelené potomky atlantské a aiolské civilizace. Zřejmě k tomuto cíli využil jemu dostupné kulturní a technické artefakty uložené v Gizeh. Zmiňuje se o tom Diodor Sicilský (Bibliothéké historiké) v tom smyslu, že Egypťané pokládali faraóna Hóra Ahu za významného učitele, který Egyptu přinesl již ztracené vědění a civilizaci. Své poslání ale nedovedl do konce, protože zahynul na následky zranění utrpěné při lovu na hrochy. Zdá se tedy, že úplné sjednoceni se zdařilo až jeho nástupci faraónovi Narmerovi na přelomu 3.-4. tisíciletí př.n.l., který je potvrzen již jako historická osobnost, ale s výhradou spolehlivě doložené datace. Narmer zřejmě rovněž náležel k dynastii východních vládců Aiolů, jak lze usuzovat podle často používané symboliky berana na artefaktech s jeho jménem spojených, jako je například známá Narmerova paleta. Symbol berana je jedním z historických symbolů Aiolů a ukazuje k pradávné Říši berana (skopce), kterou založil vítězný Ráma Audi, a ke které vedle Asie, Evropy, archipelagu Ruta, patřila i severní Afrika, spolu s Egyptem a Aithiopií. Domnívám se, že faraóni Meni, Hór Aha i Narmer plně a účelně využívali vědecký, technický i etický odkaz Atlantidy, které do Gizeh přinesl se svými spolupracovníky Thowt-Tehuti. Větší část tohoto odkazu je údajně nedotčena a byla uložena v rozsáhlých podzemních prostorách v hloubi asi 50 m pod Sfingou a poblíže obou velkých pyramid. Tyto podzemní prostory jsou v esoterických pramenech zmiňovány pod jménem „Chrám posvátných zápisů“. AiolStí astronomové znali blížící se nebezpečí spojené s cyklem Nimiru v roce 3 449 pf.n.l. a zřejmé dokázali dost přesně odhadnout i oblast, ve které dojde k nejzhoubnějším úderům živlů. Zčásti se přesunuli ještě před rokem 3 500 př.n.l. do oblasti dnešní Etiopské vysočiny, kde přečkali příchod kataklyzmatu. Když se řádění živlů utišilo, přesunovali se na sever podél Nilu do oblasti Egypta. Část Aiolů se přesunula do Indie a Iránu, kde se stali vládci Arijů (Krišna). Arijský Irán a brahmánská severní Indie i Pákistán se tak na dlouhou dobu staly druhým civilizačním centrem po zániku Atlantidy a archipelagu Rula.
Třetí civilizační centrum se vytvořilo v oblasti Mezoameriky a západní části Severní Ameriky. Řádění živlů spojené s cyklem Nimiru v roce 9 564 př.n.l. přečkaly zdejší entity v podzemních azylech „Chicomostoc“ (Sedm jeskyní) v oblasti Collhuatepccu v Mexiku. Podle aztéckých pověstí po uklidnění přírody vyšli z podzemních prostorů Toltékové a Chichimékové a po nich nahujské kmeny. Jednotlivé entity se rozešly na všechny strany, aby nalezly svoji „zemi zaslíbenou“. Vypráví o tom mimo jiné prameny i obrázkový Codex Boturiny, který jsem již dříve zmiňoval. S věky zkreslenými pověstmi o „sedmi podzemních městech“ a jejich bohatství se v době conquisty seznámili i Španělé, kteří pak po dlouhou dobu neúspěšně usilovali nalézt bájné bohatství „Sedmi měst Ciboly“. Podle mýtů a zpráv sebraných kronikářem Valérem a sepsaných ve třech spisech, které doplnil a vydal španělský mnich Montesin, byla oblast Altiplana kolonizována 340 let po potopě skupinou „amautů“
(učených mágů), kteří přišli ze zemč zničené mořem. Domnívám se, že peruánští amauti jsou identičtí s bílými „tzeqily“, o nichž již byla řeč dříve. Pokud lze věřit tradičnímu podání, přišli amauti do oblasti Altiplana někdy kolem roku 9 224 př.n.l.. Montesinos zaznamenal kapakkunu (dynastickou posloupnost) amautských panovníků, jejichž říše prý měla jméno „Tavvantinsuya“. Podle Montesina kapakkuna zaznamenává celkem 104 amautských panovníků, z nichž každý měl vládnout 85 let, třebaže se dožívali, podobně jako Toddovč, asi 110 let. Podle těchto výchozích údajů by doba vlády dynastie amautských panovníků obnášela celkem 8 840 let. První panovník měl jméno Paccari Manco a titul „král řlšc Piruů“. Řlšc amautů zanikla po poslední ze dvou invazí cizích kmenů, které připluly od severu podél pacifického pobřeží s králem Naylampou, překročily Andy a porazily nepočetná vojska amautů. Podle mnoha starých tradic znali amauti písmo, které tesali do kamene, vyřezávali na dřevěné desky, či psali na sušené listy banánovníku. Po invazi vetřelců byly tyto písemné památky zničeny a znalost písma byla zapomenula. Přcdpokládámc-li, že Montcsinovy údaje jsou věrohodné, neboť jejich věrohodnost nebyla prokazatelně popřena, zanikla říše amautů přibližně kolem roku 384 př.n.l.. Asi 400 let poté se dostali k moci Chimové a ti pod králem Manco Capacem porazili potomky Naylampa a ovládli opět oblast jezera Titicaca. Do oblasti Cuzca odešli až kolem roku 16 n.l.. Tyto výpočty by byly v dobrém souladu s Novou kronikou, sepsanou pokřtěným inckým kronikářem jménem Felipe Huaman Porna de Ayale, který zmiňuje založení Cuzca kolem roku 170 n.L To je ovšem jen hrubý obraz události a jejich vztahů, protože zůstává nevyjasněna řada dilíích událostí. Jednou z těchto záhad jc původ vetřelců připlouvajících s králem Naylampou od severu. Podle zaznamenaných pověstí tento lid nejprve obsadil pacifické pobřeží dnešního Peru a založil město Chot u řeky Faquisllangy (dnešní Huaca Chotuna), teprve poté zaěali dobýval oblast Altiplana. Od příchodu Naylampy do porážky od Chimů a Kečuánců se po Naylampovi vystřídalo celkem 118 králů. Neobvyklá sémantika jmen těchto králů a jejich dvořanů (Eacuňain, Cium, Nech, Acunla, Llameccol, Llempisan, Cipromarca aj.) naznaěujc značnou blízkost keltským entitám západní Evropy. Domnívám se, že po zániku Hyperborejského archipelagu odešla část obyvatel nejen do oblasti Sibiře jako Protoárjové, druhá část do zapadni Evropy jako Protokeltovč, ale i do oblasti americké pevniny, na niž se časem rozptýlili jako kmeny „bílých Indiánů“ (např. Mandanové). Ti, co se plavili po moři dosáhli posléze až oblast pacifického pobřeží Peru.
Evropská kultura nalézá svoji renesanci až s příchodem Protokeltů, kteří převzali prastaré tradice předcházející civilizace Hivernů (Iberů) a I.igurů, ke kterým patřilo využívání megalitických staveb a terestrických proudů energie. Oproti dosavadnímu přijímanému předpokladu o evropském původu Protokeltů, přišli ve skutečnosti z archipelagu Hyperborea přes Grónsko, Británii do oblasti Francie a Iberského ostrova. Všude přejímají staré tradice Hivemů a Ligurů, takže postupně vzniká nový kulturní duch Evropy obsahující nejlepší z toho, co vytvořila civilizace čtvrtého evolučního stupně - atlantských ásurů. Teprve mnoho století později dochází k renesanci kultury surů - potomků Iniciovaných Svatých ostrovů, protože její rozvoj byl přerušen kataklyzmatem provázejícím cyklus Nimiru z roku 3 449 př.n.L Prastaré tradice a kulturní duch Aiolú, Pelasgů a dalších starověkých entit přejímají prvé vlny árijských Protořeků, přicházejících z oblasti Turánské nížiny pod Hindúkušem, spolu se svým králem Dionýsem, aby byl položen základní kámen budoucího řeckého kulturního ducha. Za časů Ptolemaiovců tento duch vysoké kultury absorbuje to nejlepšl z atlantských tradic uchovaných starobylým Egyptem. Dochází k další metamorfoze, jejímž výsledkem je podivuhodná helčnská kultura. Tři mohutné proudy starobylých kulturních tradic Evropy se nakonec setkávají a vzájemně oplodňují v srdci Evropy, kde dochází ke splynutí árijských Nýsů s keltsko-ligurskými entitami a z tohoto spojení pocházejí kmeny Čechů, Moravanů a Slezanů. Těm je souzeno spojit a nést to nejlepší z pokladů duchovního bohatství, které pozemské lidstvo za dobu své existence vytvořilo. Nemáme dodnes přesný obraz události z období mezi cykly Nimiru v rocích 9 564-3 449 př.n.l., přesto se jeví jako pravděpodobné, že duchovní podstata románského období nebyla přejata Evropou z kulturních tradic Řecka a Říma, ale naopak, Řfm čerpal prvky svého ducha v podstatné části z „barbarské“ západní Evropy. Ještě zřejmější to je v případě ducha rané gotické kultury, dosud zcela mylně připisované poměrně primitivním germánským Gólům. Tento hluboce esotericky založený „gotický“ (správně „goetický“) duch projevující se výraznou stopou v uměni, architektuře a v dílech filosofů, je ve skutečnosti darem a odkazem prastaré západoevropské kultury Dananů, jejichž dědice známe pod jmény Hivernů (Iberů) a Ligurů. Tvrdé životní podmínky germánských kmenů bojujících v severní Evropě o přežití prostě neumožnily hlubší kulturní a duchovní rozvoj. Máme-li být ke svým předkům spravedliví, pak je na místě pojmenovat správně duchovní tradici jejich odkazu. Tedy ne gotický, ale atlantský duch stál u kolébky západoevropské civilizace. Jistě bude dost těch, kteří ovlivněni chybně pochopenou tradicí nebudou se mnou souhlasit, a těm doporučuji přečíst si Julianovo dílo „Histoirc de la Gaule“ či Fulcanclliho „Tajemství katedrál“. S původem evropské kultury úzce souvisí i vynález písma a abecedy. Na základě systémové analýzy se jeví prvenství západní Evropy jako vynálezce a uživatele písma, jako téměř nesporné. ‚lišíce let před Sumery, Babyloňany, Egypťany a Féničany existovala abeceda a písemný způsob záznamů starých Hivernů (Iberů) a Ligurů, jak to jednoznačně dokazují nálezy efemerid s písemnými záznamy u francouzské osady Glozel, nedaleko Vichy, ke kterým došlo v roce 1924 (Rcinach). Glozclská lokalita efemerid s písemnými znaky je pro vědce noční můrou, která boří všechna jejich krásná schémata a teorie vývoje písma. To je důvod, proč jsou zmínky o glozelském písmu důsledně opomíjeny a pro vědce nedůstojným způsobem zpochybňovány. Iberská abeceda pochází z artefaktů nalezených na lokalitě Alvaru v Portugalsku, byla pravděpodobně široce užívána již v mladší době kamenné, tedy asi kolem 4 000 př.n.l.. Bylo prokázáno, že glozelské artefakty se záznamy písma jsou nejméně o 1000 let straší. Přitom nejstarší raně fénické nápisy z Byblosu pocházejí až z období 1700-1600 př.n.l., přičemž jsou až na nepodstatné prvky shodné s nápisem na sarkofágu Ahirama (Hirama), který P.Montet datuje do obdobi až kolem 1300-1200 př.n.l.. Patrně není daleko doba, kdy věda bude pod tlakem faktů nucena přijmout zcela jiný obraz dějin vývoje pisma, než jaký dosud uznává. Porovnání starověkých písemných znaků uvádí obrázek 15. 1 když stáři glozelské abecedy je asi 7 000 let, stále nevíme, jak dlouho před tím již tato abeceda byla využívána a kdy došlo k jejímu vytvoření. Některé indicie mne vedou k názoru, že původ glozelské abecedy, ale i liberské a ligurské abecedy, je nutno hledat v Atlantidě, tedy v časech od kterých uplynulo nejméně 12 000 let. O starobylosti a autenticitě západoevropské kultury nesvědč! jen starobylost písma a umění, ale také docela prozaické technické a technologické znalosti nezbytné k životu lidi. Především jde o starobylou znalost konstrukce pluhu s radlicí zobrazeného na desce dolmenu v Locmariaquer. Dále je to propracovaná technologie staveb z kamenů kladených „na sucho“ bez malty (gordies), technologie výroby jednoduchých zemědělských strojů (např. mechanické sekačky obilí), různé konstrukce vozíků a stabilních velkotonážnlch námořních lodí, zvaných podle tradice „sinagoty“. Tento nový pohled na události předcházející kataklyzma vyvolané cyklem Nimiru v roce 3 449 př.n.l., bude pro mnohého čtenáře překvapivý a možná i těžko stravitelný, ale fakta nelze jednoduše smést ze stolu. Nevylučuji však, že některé z mých interpretací mohou být chybné, pak je na inteligenci čtenáře, aby nalezla správnou cestu. Nyní se zaměřím na události bezprostředně související s cyklem Nimiru v roce 3 449 př.n.l..
S cyklem Nimiru vypočítaným pro rok 3 449 př.n.l. úzce souvisí, nebo jej těsně předchází velká planetární konjukce, kdy planety Jupiterem počínaje a Plutem konče se nacházely ve výseči o úhlu 33°, což představuje nejtěsnější nakupení planet za posledních 5 000 let. M.Špůrck vypočetl čas této konjukce k roku 3 502-3 501 př.n.l., ale vzhledem ke kratšímu roku před rokem 3 449 př.n.l., je vhodné loto datum poněkud opravit a přiblížit k datu cyklu Nimiru. Přibližující se Nimiru vlivem své obrovské gravitace způsobila po jistou dobu opět nejprve zpomalení zemské rotace a posléze její krátkodobé zastavení. V epicentru maximálního přiblížení vytáhlo gravitační pole Nimiru do velké výšky dva obrovské vodní sloupy, jednak z Indického oceánu, jednak ze Středozemního moře. Poté následovalo překocení Země a její opětné roztočení v obráceném směru oproti předcházejícímu stavu, kdy Slunce vycházelo na západě a zapadalo na východě. Po cyklu z roku 3 449 př.n.l. tedy Slunce vychází na východě a tak to trvá dodnes. Tento poslední cyklus Nimiru však poněkud zpomalil rychlost pohybu Země kolem Slunce, takže sluneční rok se z předcházejících 260 dnů prodloužil na 360 dnů. Důsledkem překocení Země bylo i rozkmitání její osy, což se dodnes projevuje v její precesi. Astronomové dosud existenci precese zemské osy vysvětluji vlivem slapového působení gravitačního pole Měsíce, ale skutečnou příčinou jsou děje vyvolané gravitačním polem Nimiru. Existuje řada starověkých textů popisujících události a děje, o nichž jsem se zmínil. Tak Kniha Jašara a poněkud mladší Kniha Jošue (10.10) vypráví o vítězství Jošua nad Emorejci u Gibeonu. V čase útěku poražených Emorejců se Slunce zastavilo nad Gibeonem a Měsíc nad Ajaloncm. Bylo to přibližně v poledne a obě nebeská tělesa stála nehybně na obloze po celý den. Kniha Midrašim tuto dobu upřesňuje na 6 „itim“, což v přepočtu odpovídá přibližně 18 hodinám. Zmíněnou událost popisují další texty, třebaže se liší v údaji o době nehybného setrváváni Slunce a Měsíce na obloze (Sefer Ha Yashar; Pirkei Rabbi Elieser; Babylonský Talmud Avoda Zara 25a; Targum Habakuk 3.11 a další). Nahujský Codex Chimalpopoca udává, že při poslední katastrofě se noc značně prodloužila a Slunce vyšlo o mnoho později než obvykle a na opačné straně. To je vcelku logické, protože v čase, kdy je nad Arábii poledne, je v Mexiku hluboká noc (dnešní časový rozdíl obnáší asi 10 hodin). Pozornosti entit Blízkého východu neunikly ani dva visicl vodní sloupy vytažené gravitací Nimiru ze Středozemního moře a Indického oceánu. Scptuaginta i Korán to popisují tak, že mohutné vodní sloupy stály nehnuté jako skleněné hory a mořské dno bylo zcela obnaženo. Podobně hovoří i staré rabínské texty o tom, že voda nehnuté visela jak skleněná hora (Calmeť). Texty Midrašim říkají, že vody moře se zvedly do výše 1600 mil a mohly je vidět národy světa (Ginsberg: Legends III.). Tento výškový údaj je zjevně přemrštěný, ale odhad vycházející z předpokládané hodnoty gravitačního pole Nimiru a její vzdálenosti od Země naznačuje možnou výšku vodních sloupů přibližně mezi 5 000-8 000 m. Historické zmínky o dvou vodních sloupech jsou v souladu s výsledky systémové analýzy, podle níž jeden (menši) sloup vody se zvedl z východní části Středozemního moře a druhý z Indického oceánu, takže dno Rudého moře bylo suché. O tom existuje řada zmínek v Bibli (Job 26.11-12, Žalm 78.12-13, Žalm 33.7-8 atd.). Někdy jsou v biblických textech spojovány zmínky o událostech roku 3 449 př.n.l. a z roku 1495 př.n.l., kdy došlo ke kontaktu Země s velkým asteroidem. V čase, kdy Nimiru míjela zemský rovník se Země překotila a postupně se obnovila její rotace. Domnívám se, že vždy, když rotace Země po překocení byla v souladu s rotaci Nimiru, došlo k jejímu urychlení a tedy i zkrácení dne. Oba vodní sloupy padly zpět na Zemi a výsledný rotační moment určil oblast jejich ničivého dopadu. Indickooceánský sloup řízený momentem setrvačnosti dopadl do oblasti archipelagu Ruta (Lcmurie) a tíži své hmotnosti jej rozdrtil. Střcdomořský sloup byl vržen do oblasti Mc/.opolamie, kde vyvolal gigantickou příbojovou vlnu, jež zatopila celou oblast až po nejvyšší štíty Kavkazu, což potvrzují zmínky uvedené ve starobylém textu Mechilta Bcšalla (6.33a). Směr pohybu příboje je zřejmě identický se směrem, kterým se podle biblických pramenů pohybovala Noemova archa, a to až k místu přistání ve vrcholové části hory Araral. Zastavme se trochu u otázky přistání Noemovy archy na Araratu.
Hora Ararat patří do komplexu Kavkazu, je vysoká 5 165 m a při vrcholku leží ledovec. Babylonský kněz Bcrossos tvrdil, že ještě za jeho života (270 př.n.l.) ležela pod vrcholem Araratu Noemova archa a údajně byla stále ještě v použitelném stavu. V prvé polovině 1. století n.l. tvrdil
Mikuláš Damašský, že zbytky Noemovy archy zachycené pod vrcholem Araratu jsou dosud zřetelné. V roce 1840 se během zemětřesení uvolnilo na úpatí Araratu několik kamenných lavin a ohrožovaly obyvatele údolí. Vládní úřady nařídily výstavbu ochranných hrází. Při jejich stavbě se někteří dělnici dostali až k ledovci a zde zpozorovali, že z ledové masy vyěnívá příď velké dřevěné lodě, jejíž vnitřní prostory byly rozděleny na tři oddělení. V roce 1916 během leteckého průzkumu přeletěl ruský letec V. Roskovskij i nad Araratem a ve východním sedle pod vrcholem uviděl zamrzlé jezero, na jehož okraji byl v ledu zěásti zamrzlý vrak velké lodě. Loď byla dlouhá nejméně 50 m a na jejím boku byly otevřené dvoukřídlové dveře. V roce 1953 se podařilo francouzskému horolezci F. Navarrovi vyfotografovat siluetu lodi zamrzlé v ledu. Po dvou letech svůj výstup opakoval a podařilo se mu sestoupil až k jezeru. Po proražení ledové tříště nalezl vyčnívající kus zčernalého dřevěného trámu a z něho odřízl asi 1,5 m dlouhý kus. V roce 1965 provedlo letectvo turecké armády snímkováni ledovce Araratu a získalo poměrně ostrý snímek velkého vraku zarostlého v ledu. Snímek je uveden v Magazínu 2 000 č.6 z roku 1994, na straně 21. V roce 1984-85 k vraku vystoupili američtí archeologové M. Stcffens a R. Wyatt. Odebrali vzorky, ale turecké úřady je zabavily. Poslední zpráva je z roku 1994 a v ní se hovoří o tom, že turecký geolog S. Bayoraktutan objev archy potvrdil s tím, že jde skutečně o dílo lidských rukou a stáří odhadl asi na 10 000 let, aniž však tento odhad doložil jakoukoliv analýzou. Na rozhraní roků 1993-1994 objevila americká archeologická výprava během radarového snímkování okolí Araratu zbytky velké dřevěné lodi v hloubce asi 20 m. Loď je široká 46 m a dlouhá 172 m. Pod kýlem byly sondami zjištěny oxidy železa, což svěděl o tom, že dřevěný trup byl obšit ocelovými plechy (ligurské sinagoty). Obšlvka ocelovým plechem je značně neobvyklá a svědčí o dvou zajímavých aspektech:
a)	příprava ocelových plechů byla známa mnohem dříve, než předpokládá současná archeologie;
b)	jedná se zřejmě o trosky atlantské válečné lodi, u nichž je udáváno obšívání ocelí.
Archeologové odhadují stáří vraku asi na 10 000 let, což by odpovídalo odhadu S. Uayoraktulana. Pokud se uvedené odhady stáří potvrdí, nebude se zřejmě jednat o vrak Nocmovy archy, ale o artefakt pocházející z dob atlantské říše mořských králů. Nasvědčuje tomu i skutečnost, že vrak lodi byl nalezen asi 32 km od vrcholu Araratu ve výšce 2 300 m. Vzorek trámu přineseného F. Navarrou z Araratu byl podroben radio-karbonové analýze, přičemž bylo zjištěno, že jde o opracované dubové dřevo, jehož stáří je 5 000 ± 1000 let, takže stáři vraku bylo přibližně řazeno do období 3 000-4 000 př.n.l.. Tyto skutečnosti naznačují pravděpodobnou souvislost vraku Noemovy archy z Araratu s cyklem Nimiru z roku 3 449 př.n.l., a tím i pravdivost biblických podání o potopě, která sice asi nebyla světovou potopou, ale postihla tragicky rozsáhlé územ! od východní Afriky po Zadní Indii. Kataklyzmatické události provázející cyklus Nimiru v roce 3 449 př.n.l. zanechaly tragické stopy téměř v celé oblasti Středomoří. Gigantická příbojová vlna zničila naráz starobylé civilizace
Malty, Kréty, Kypru, Sicílie a Sardinie, ale také na pobřeží pevnin. Nalezené artefakty s obsahem uhlíku byly l4C analýzou zařazeny do období 3 600-3 200 př.n.l.. Ve vrstvách mladších vývojových etap civilizace jsou nalézány artefakty s nesrovnatelně nižší kulturní úrovní, a ty jsou na mnoha lokalitách od nejstarších kulturních vrstev odděleny několikametrovými sterilními vrstvami naplavenin. Podle řeckých historiků byla Attika po potopě zbavena všech živých tvorů, soumrak trval po mnoho měsíců a rušily jej pouze běsnící středomořské vulkány. Po dobu pěti století prý trvalo, než se život v této oblasti opět obnovil. Obdobné události poznala i oblast Arábie, Mezopotámie a Persie. Když archeolog L. Wooley prováděl výzkumy královských hrobů v sumerském Uru v Mezopotámii, narazil při hloubení sondy pod nejstaršími hroby na 2-3 m mohutnou vrstvu naplavené hlíny, která neobsahovala žádné artefakty, ani lidské pozůstatky. Tak mocný náplav mohla vytvořit pouze rozsáhlá potopa obrovských rozměrů. Wooleycm nalezený nejstarší písemný záznam v královských hrobech v Uru se vztahuje k roku 3 000 př.n.l., ale ještě starší má být královská standarta, Wooleyem datovaná do období 3 000-3 500 př.n.l.. Tyto nálezy jednoznačně vymezují stáři naplavenin, které nutně musely vzniknout před rokem 3 000 př.n.l., tedy pravděpodobně v čase cyklu Nimiru z roku 3 449 př.n.l..
Alexandrijský historik Filón kompiloval ze starých písemných pramenů údaje o průběhu tohoto kataklysmatu. Konstatoval, že Hospodin zadržel na čas pohyb Slunce i hvězd
a tím ze své vůle uzavřel šestý lidský věk (The Biblical Antiquites of Philo, 1917). Jinými slovy říká v podstatě totéž Midrašim Raba (Beresit IX.,14), když hovoří o katastrofou zakončeném šestém věku a nástupu věku sedmého. Podle tradice Véd skončil šestý manvátár rovněž katastrofou, a po něm nastoupil sedmý věk Kálí Yuga, což se stalo přibližně před 5 000 lety. V suti vyplňující nově vytvořený geologický zlom protínající Island, byl nalezen zbytek ohořelého kmene stromu a jeho stáří bylo metodou l4C analýzy určeno na 3 500 ± 500 let. Tento nález dokumentuje mimořádně silnou tektonickou aktivitu vrchních vrstev Země, kterou vyvolal cyklus Nimiru. Globální důsledky tohoto cyklu můžeme dokumentovat například tím, že kolem roku 3 500 př.n.l. se náhle u pobřeží Peru objevuje studený jižní mořský proud, pojmenovaný po svém objeviteli prof. Humboldlovi. Tento Humboldtův proud pak během krátké doby způsobil zvrat klimatu podél celého pacifického pobřeží Jižní Ameriky. Řecký pravoslavný kněz podepisující sc šifrou „F.R.“, studoval dochované staré texty z řeckých klášterů a na jejich základě došel k závěru, že potopa, o níž hovoří Bible, se odehrála v roce 3 553 př.n.l., ale nejslarší řecký překlad Bible (Scptuaginta), pocházející z Alexandrijské Bibliothéky, datuje biblickou potopu k roku 3 213 př.n.l. Tato data se stále ještě pohybují v mezích chyby vypočteného data cyklu Nimiru -3 449 př.n.l.. Pro zajímavost uvedu i počátek (nulové datum) řeckokatolického kalendáře, kterým jc rok 3 559 př.n.l., kdežto kalendář Hebrejů má nulové datum dané rokem 3 761 př.n.l.. Uo blízkosti vypočteného data cyklu Nimiru však spadá i nulové datum kalendáře Mayů. Existuje několik korelaci mezi mayským a naším kalendářem, které jsou založeny na poměmě svévolných interpretacích stáří některých artefaktů s mayským datováním. Celý problém lze vyložit tak, že známe přesné datum počátku mayského kalendáře, jenže stávající věda není sto přesvědčivě přiřadit toto datum do současného způsobu naší datace. Ncjvzdálcnějši datum Mayů je uvedeno na dvou artefaktech a to tzv. „Leydenské destičce“ pocházející z Tikalu a na stéle z Uaxatúnu. Na základě své interpretace stáří uvedených artefaktů provedli amerikanisté Martines, Goodman a Thompson korelaci a s její pomoci určili počátek mayského kalendáře do roku 3 114 př.n.l.. Jinou korelaci provedl Spinden a na jejím základě určil jako počátek mayského kalendáře rok 3 399 př.n.l.. Je zřejmé, že obě korelace jsou zatíženy neznámou chybou vyplývajíc! v podstatě z nespolehlivého určení stáří obou použitých artefaktů. Dovolím si úvahu, že kalaklyzma vyvolané cyklem Nimiru v roce 3 449 př.n.l. mohlo být pro tvůrce mayského kalendáře dostatečně atraktivní, aby jej použili jako nulté datum svého nového kalendáře. Tím ovšem mlčky nechávám stranou další zdroj chyb datace počátku mayského kalendáře, který souvisí s tím, že mezi 3 449 př.n.l. a 1495 př.n.l. byl sluneční rok kratší (360 dnů), než dnes.
Na stropě hrobky Senenmuta, architekta a stavitele hrobky královny Hatšepsovct, jsou namalovány mapy souhvězdí, ale ve dvou odlišných projekcích. Jedna z nich odpovídá mapě souhvězdí existujících v Senenmutově době (1489-1468 př.n.l.), druhá projekce zobrazuje souhvězdí s obrácenou polohou světových stran, takže západ je východem a jih severem (A. Pogo). Jak konstatuje I. Velikovský, je tato záhada pro egyptology neřešitelná, protože soudobá astronomie nepřipouští reálnost katastrofy spojené s překocením Země, třebaže je to jediné možné vysvětlení. Připomeňme si, co se Hérodot dověděl při své stáži v Egyptě od kněží Ptahova chrámu, když mu předčítali prastaré historické a astronomické záznamy. Za dobu vlády 341 generací lidských králů nad Egyptem se nejméně čtyřikráte změnila poloha hvězd na obloze a v této době Slunce dvakráte vycházelo na západě a zapadalo na východě. To znamená, že za dobu vlády 341 generací faraónů došlo dvakrát k překocení Země a změně smyslu její rotace, dále dvakráte se změnila poloha zemské osy. To předpokládá existenci čtyř globálních katastrof. Skutečně existují záznamy tří kataklyzmat vyvolaných cykly Nimiru v letech 15 679 - 9 564 - 3 449 př.n.l. a konečně kata-klyzma vyvolané kontaktem Země s velkým asteroidem v roce 1495 př.n.l.. Seneca ve své tragedii Thiéstés říká, že v dávných dobách bývala Velká medvědice (souhvězdí Velkého vozu) polárním souhvězdím, jehož jedna hvězda plnila roli dnešní Polárky, tedy zdánlivě nehybné hvězdy, kolem které se všechna souhvězdí severního nebe otáčejí. V podstatě totéž sdělení obsahují texty Džajmínia Uppanišad Brahmana (Thibaut), védské Purány a záznamy starých egyptských astronomů (G.A. Wainwright). Současnou Polárkou jc jedna z hvězd Malé medvědice (Malého vozu), tedy souhvězdí dosti vzdálené od Velké medvědice. Astronomické tabulky sestavené brahmánskými kněžlmi na základě pozorováni oblohy před rokem 1500 př.n.l., dávaly zcela odlišné údaje od tabulek sestavených o 1000 let později (Bentley). Vysvětleni lze hledat opět pouze ve změně polohy zemské osy. Ve starých tradicích Egypta, Indie, Číny i Mezoameriky existuje řada zmínek, že při posledním kataklyzmatu (3 449 př.n.l.) způsobila změna otáčení Země po překocení to, že souhvězdí severní oblohy se přestěhovala na jižní oblohu a naopak, takže staré hvězdné mapy přestaly platil. Se změnou polohy zemské osy souvis! i jedna historická záhada, která je dodnes další noční můrou archeologů a astronomů. Jde o to, že astronomické tabulky pocházejíc! z babylonských chrámů zaznamenávají velmi přesně data o pohybech hvězd, které se ale výrazně liší od dnešního stavu. Z délky současného slunečního roku (365,24 dne) a starého babylonského roku (360 dnů) a z údajů v nalezených tabulkách vyplývá překvapivé zjištění, že poloha Babylonu před rokem 1500 př.n.l. odpovídá 35° s.š., ale poloha dnešního Babylonu je 32° 40 s.š.. Tyto výpočty pocházejíc! od Ptolemaia Claudia (Almagcst) potvrdil arabský astronom Arzachel a v novější době i Kepler. Událostí, odehrávající se kolem roku 1500 př.n.l., k níž patří i problém dvoj! polohy Babylonu, se budu zabývat v další kapitole podrobněji, proto se vraťme zpět ke kataklyzmatu z roku 3 449 př.n.l..
Již jsem se zmínil o archeologickém týmu Wooleye, který při vykopávkách v Uru nalezl pod úrovní horizontů nejstarších hrobů mocnou vrstvu naplavenin. Novější archeologické výzkumy nejenže datováni Wooleye potvrdily, ale současně zjistily náhlý a násilný konec řady rozvinutých kultur přibližně v polovině čtvrtého tisíciletí př.n.L V jižní Mezopotamii existovala neobyčejně rozvinutá „obejdská kultura“ (podle lokality Tell-el-Obeid), existující přinejmenším již v pátém tisíciletí př.n.L. Tato kultura vytvořila pokročilé městské struktury s výstavnými budovami obklopujícími centrální chrám. Obeidská kultura, stejně jako další centra osídlení v oblasti pobřeží Rudého moře, Adcnskčho, Perského a Arabského zálivu, byla náhle zastavena ve svém rozvoji v polovině čtvrtého tisíciletí a řada z nich již nikdy obnovena nebyla. Původcem náhlého zániku takového počtu vyspělých kultur na tak rozsáhlém teritoriu mohly být pouze kataklyz-malické děje, provázející cyklus Nimiru v roce 3 449 př.n.L. Domnívám se, že až do svého tragického zániku byly tyto přímořské civilizace, včetně obeidské kultury a kultur z oblasti povodí Indu, součástí jedné civilizace, jejíž centrum leželo v oblasti archipelagu Ruta, pravlasti Aiolů, Pelasgů a dalších starověkých entit, které byly potomky Iniciovaných Svatých ostrovů. Dochované tradice a zejména nalézané artefakty dosvědčuji častý úzký politický i obchodní styk v této oblasti. To pozoroval již B. Hrozný a jeho domněnky potvrdil indický archeolog S.R. Ráo. Mám zde na mysli především starší éru rozvoje zahrnující 5. a 6. tisíciletí př.n.L. Z center civilizace, která byla v dosahu ničivých účinků příbojových vln zátopy mnoho nezbylo, často ani zbytky zdí, někdy dokonce pouhá zmínka jména. Katastrofa vylidnila především povodí Indu, takže árijské kmeny, přicházející po několika stoletích od severu, měly před sebou rozsáhlé liduprázdné území. Popis kataklyzmatu v eposu Mahábhárata, ve kterém je ovšem spojena i vzpomínka na starší ničivé události, je tak přesný a podrobný, že zřejmě byly zaznamenány zkušenosti z osobního prožitku autora předlohy tohoto eposu. Podobně osobni zkušenost je obsažena i ve vyprávěni Utnapišlima o potopě ničící lidstvo (Epos o Gilgamešovi). Rovněž barvitý popis gigantické katastrofy podaný v eposu „O Atrahasisovi“ (Lambcrt, Miliardě) je v mnohém shodný s popisem událostí v Mahábháratě, přičemž potopa má své jméno „a-ma-ru“.
„Zběsilé tajfuny a divých větrů rej
již hory vod mnohá města hltají,
dnů sedm a sedmero nocí
vládne voda nad zemí Sumer,
běsnící vichry posledními čluny zmítají
na vodě k nebesům se dmoucí“. Úzký kontakt a pravděpodobně společné kořeny kultury entit této oblasti naznačuje nejen 30 kusů pečetidel s prolo-indickými znaky nalezených v sumerských lokalitách, ale také časté zápisy uchovávajíc! tradici společné říše Dilmunu, Sumeru a Meluchy, a to ještě v době vlády asyrského panovníka Tuhulti-ninurty (asi 14. stol.př.n.l.). Nedochované (či ukrývané) rukopisy Véd, které si přinesli Arjové ze své původní vlasti Prathnam Ókah (Dávného sídla) údajně uváděly dynastie králů vládnoucích až po čas vstupu Arjů do Iránu a severní Indie. Z těchto pramenů čerpal Kalhana podklady pro svoji nejslavnčjši árijskou kroniku „Rádžataranglni“ (Reka moudrých králů), ale také Bál Ganga Tilak, když vypočítával stáří védských textů přibližně na 6 000 let. Uvážlme-li to, že samy Védy kladou příchod Arjů do Iránu a Afghánistánu do třetího věku Dvápara (asi 5 500 př.n.l.), je to shoda nečekaně dobrá. V době řádících živlů při cyklu Nimiru v roce 3 449 př.n.l., byli tedy Arjové v relativně bezpečné Turánské kotlině a v Afghánistánu, tzn. mimo dosah záplavových vln. Změna klimatu (ochlazení) následující po uklidnění živlů donutilo Árjc k posunu na jih do oblasti Pákistánu a posléze do povodí Indu, odkud vytlačují zbývající Sumery do vylidněných jižních území. Zřejmě v této době vznikají opěrná sídla Arjů na řece Jammy (Arjavarta, Prájaga). Ta posloužila jako základny pro indickou anabasi, která skončila vítěznou bitvou v roce 3 150 př.n.l. na Kúruk šétra, nedaleko dnešního Dillí. Vytlačeni Sumerové se zřejmě usadili a dále rozvíjeli v Mohcdžo-daru, Harappč, Kálibanganu, Čanhu-daru a v dalších lokalitách jižního povodí Indu. Je zajímavé, že mezi Arji a Sumery (či spíše Protosumery) zřejmě neexistovalo nepřátelství, protože všechna tato města postrádají opevnění, chybí nálezy zbrani a stopy po válečných střelech, chybí artefakty, které bývaly obvykle součástí obranných systémů. Sumerové sami o sobě dosud představují historickou hádanku, přinejmenším svým původem. Tento nesemitský národ horalů má mnoho rasových znaků shodných se znaky Toddů z jihoindické Nilgiri. Uctívali posvátnou horu bohů „Sumeru“, která je zjevně identická s védskou posvátnou horou „Mér“, pod kterou kdysi sídlili i prapředkové Nýsů, od kterých pocházejí české kmeny. Domnívám se, že Sumerové by mohli být potomky bájných pacifických Manehunů (Munů), kteři se postupně dostali až do oblasti Lanky a Indie, nakonec svou existenci ukončili v Mezopotamii na konci šestého manvátáru. Takový je přibližně obraz lidstva a události šestého věku (šestého manvátáru), který skoněil cyklem Nimiru v roce 3 449 př.n.l..
EXODUS
Šťasten je ten, komu je dáno poznat důvody věci
Seneca.
Poslední kataklyzma proběhlo při cyklu Nimiru v roce 3 449 př.n.l. a příští bylo vypočteno pro rok 2 666 n.L Cykly Nimiru však nejsou jedinou příčinou katastrofických příhod Země. Kolem poloviny 2. tisíciletí př.n.l. se odehrálo několik podivných událostí a dodnes není objasněna jejich příčina i systémové vazby. Zřetelně dominantní úlohu při nich hraje nebeské těleso známé jako Rudá kometa, Typhoon, Faethón či Ra. Tato kometa, či spiše asteroid s prachovou vlečkou rudé barvy ,\ je pro astronomy a historiky zdrojem řady nezodpovězených a tedy i nepříjemných otazníků. Případ Rudé komety jsem podrobil systémové analýze a její výsledky nyní uvádím. O událostech spojených s tímto asteroidem se zmiňuje lpuwerův papyrus, dnes uložený v Leydenu. Ipuwer byl egyptským písařem a očitým svědkem události. Zmiňuje se o podivném červeném prachu, který pokryl půdu a znečistil vody, takže měly barvu krve. Lidem i zvířatům padající rudý prach působil vředy na kůži, poškozoval zrak a při požití znečiatěné vody lidé i zvířata onemocněli a ve značném počtu umírali. O červeném prachu barvícím povrch Země, ale i řeky, a jezera vypráví i mayský rukopis Quiché, babylonské letopisy a finský epos Kalevala (Arago, Abel-Rémusot). Spad velkého množství podivného jedovatého červeného prachu se dochoval nejen v tradicích a písemných záznamech mnoha národů, ale také v loponymech dodnes vymezujících oblast silného spadu prachu. Nejčastěji se jedná o loponyma, která v různých jazycích vyjadřují pojem „červený či rudý“, ale jejich původ dosud historiografie neobjasnila. Je to například rozsáhlé územi východní Elhiopie zvané Erythrea, Rudé moře či Edom. Hevelius tvrdí, že Exodus Hebrejů se odehrál v roce 1495 př.n.l., v době pohrom vyvolaných kometou, kterou viděly národy Indie, Babylonie, Egypta a Sýrie. Čas Exodu řadl k roku 1495 ř.n.l. i Calvisius a Reichenbach. Plinius Maior (Starší) v kapitole 91. své druhé knihy „Naturalis hisloria“ říká, že národy Etiopie a Egypta viděly v roce 1495 př.n.l. hrůzu budicí kometu s ohnivým ohonem, letici za hrozného hluku po spirále a daly ji jméno „Typhoon“, kdežto Egypťané ji dali jméno „Ra“ (Zlo). To však nejsou jediné zprávy, protože o kometě tohoto času hovoří také Servius, Avren, Hephastion, Junctus, Campeslcr a Pctosiris. Téměř shodně ji popisuji jako ohnivě žhnoucí nepravidelnou kouli. Do doby Exodu datuje přílet Typhoona i Samuel Bochart ve svém Hierozoiconu. Cituje přitom z Plútarcha (epos Isis a Osiris), když konstatuje, že katastrofa z doby Exodu si ničim nezadala s pohromami z počátku Egypta. Ovidius v prvé knize Mctamorphos, v báji o Faethónovi (Zářícím), vypráví o zříceni Faethóna sraženého
Diovým bleskem nedaleko ústi řeky Eridanus. O řece Eridan se zmiňuje i Bible jako o jedné z hranic pozemského ráje ležícího mezi Eridanem a Tigridem. Prastaré báje považuji za pozemský ráj zemi Aithiopů, která přibližně odpovídala území současné Etiopie a Somálska. Na jihozápadě tohoto území teče řeka Gananc, o níž soudím, že může být identická se starověkým Eridanem. Podle Ovidia došlo ke zřícení Faethónu nedaleko ústí Eridanu do more. Na mapě reliéfu mořského dna v tomto místě skutečně nacházíme kruhovitou strukturu Somálské pánve s hloubkami kolem 5 300 m, jejíž tvar upomíná na meteorický kráter. Podle výsledků systémové analýzy byla stanovena letová trasa asteroidu od severozápadu k jihovýchodu, přes střední Evropu, Balkánský poloostrov, východní Středozemí, Egypt a Somálsko. Somálská pánev leží téměř přesně v letové trase asteroidu. Zatím však nebylo určeno spolehlivě ani stáři Somálské pánve, ani zda ji skutečně vytvořil asteroid Typhoon v roce 1495 př.n.l.. Řecké báje časově spojuji katastrofu vyvolanou příletem a dopadem asteroidu Typhoon s Deukalionovou potopou, která vylidnila rozsáhlé oblasti Středozemí, zejména oblast Hellady a Tyrhenie. Tato událost byla pravděpodobně příčinou dodnes neobjasněného náhlého zániku vyspělé mínojské kultury na Krétě, mykénské civilizace na Tyrínsu, zničení Troje (vrstva IV) a náhlého oslabení Chetitů za času krále Telipinuše. Oošlo k zániku starověkých kultur jižní Arábie, zejména kultury Ma‘rillu v Jemenu a bájného Ubaru v Omanu, o němž se zmiňuje již Ptolemaios, který jej do své mapy zakreslil pod jménem   Omanům   Emporia.   Jeho   existenci   potvrdil archeologický výzkum, který nalezl pozůstatky vyspělé městské kultury náležející asi do roku 2 800 př.n.l.. Podobně jako ostatní městské kultury Středomoří, Egypta, Mezopotamie a dalších oblasti, bylo město Ubaru zničeno náhle, ze dne na den, stcjnč záhadně jako biblická města Sodoma a Gomora. Podaří-li se určit čas zániku těchto tří měst k roku 1495 př.n.l., což považuji za pravděpodobné datum, bude jejich možným ničitelem asteroid Typhoon. Ve vzdálenějších oblastech Asie způsobila katastrofa změnu klimatu, provázenou rozšiřováním aridních oblastí v důsledku rostoucího nedostatku vláhy. Postihlo to zejména Turánskou nížinu, která se z úrodné kvetoucí stepi změnila v poušť. Hrozba hladomoru uvedla do pohybu slepni kmeny a ty začaly vytlačovat z Malé Asie, Ccmomoří a Thrácie řecké kmeny, usedlé zejména v přímořských oblastech. Toto období pohybu „mořských národů“ trvalo několik století a výrazně ovlivnilo dějiny původních obyvatel Mezopotamie, Středomoří i Egypta. Oblast Horního Egypta byla podle Ipuwerova papyru zničena na dlouhou dobu, stala se pustinou, v niž ležely jen trosky měst a chrámů. Zátopami z příbojových vln a deštěm žhavých meteoritů byly postiženy i pokročilé městské kultury v poříčí Indu. Události provázející střel Země s asteroidem jsou v těsné souvislosti s dějinami Hebrejů a do dějin se promítají jako události provázející Exodus Dětí Izraele. Předehrou Exodu je deset ran, kterými Hospodin postihl Egypt trestem za útlak Dětí Izraele. Události začínají spadem červeného prachu, zřejmě velmi toxického, protože lidem i zvířatům způsoboval kožní vředy, záněty očí a po požiti vody či potravin znečištěných prachem docházelo k masovým otravám připomínajícím morové epidemie. V této souvislosti se Apokryfy zmiňují o podivných jevech, ke kterým docházelo při dopadu prachu do vody, kdy na vodě docházelo ke vzniku mocných ohňů, jejichž plameny způsobily rozsáhlé požáry po přelétnuti na pevninu (The Apokrypha und Pseudocpigrapha of the Old Testament, 1913). Myslím, že podstata těchto jevů spočívala v tom, že rudý prach asteroidu byl tvořen karbidy kovů (vápníku, stroncia, barya, hořčíku, hliníku aj.), které se při kontaktu s vodou rozkládají a uvolňují vysoce hořlavé plyny, zejména metan, etan, acetylen, allylen a další. Karbidy se rozkládají na žíravé hydroxidy poškozující jak kůži, tak oči i trávící trakt. Krátce po spadu rudého prachu přichází husté krupobití žhavých meteoritů a zemětřesení. Tyto události způsobily úprk hmyzu a žab z nilských bažin a delty na suchá, vesměs obývaná místa, kde působí Egypťanům mnoho potíži. Další ranou je třídenní hustá tma o takové intenzitě, že v ni každé světlo zaniklo. Byla způsobena černým velmi jemným a porézním prachem, který dlouho vířil a jen pomalu se usazoval. Domnívám se, že šlo o nepalme uhlíkové částice podobné sazím. Mnohé hebrejské prameny (např. Exodus 9.9) tvrdí, že „tmu“ přinesla silná vichřice vanoucí celý týden. Nejprve nastalo šero a teprve čtvrtý den nastoupila „egyptská tma“ trvající tři dny. Lidem se prý obtížně dýchalo a oči jim zalepoval velmi jemný černý prach. Obdobně to vypravuje i Septuaginta, Kniha moudrosti 17.1-18.4 a další prameny. Tylo události uzavírá mohutné zemětřesení působící mnoho škod ve městech i na posvátných stavbách. Bylo zničeno také sídelní město faraóna Taui Thoma
(Tutimaeua dle Manelha) a jeho manželka Tephnut zahynula i s prvorozeným synem, jehož jméno se nedochovalo. Podle nejčastěji přijímané genealogie egyptských faraónů by farao Taui Thoma mohl být identický s Thutmosem 1., jehož vláda náhle končí právě v času Exodu a po něm se vlády ujímá jeho dcera Hatšepsovet, protože nikdo z mužských potomků katastrofu nepřežil. V El Ariši, na hranici Egypta a Palestiny, byla nalezena kamenná stéla z černé žuly s vytesaným hieroglyfickým nápisem popisujícím události Exodu. Hovoří se o třídenní tmě, zničení faraónova paláce zemětřesením i o mnoha obětech řáděni živlů. Podobně, jak je popisováno v Exodu, hovoří i nápis na stéle o pronásledování Izraelitů faraónovou armádou, která zadni voje Hebrejů dostihla v místě zvaném Pi-khi-rot (hebr. Pi-ha-chirot). Toto místo se dosud nepodařilo identifikovat, ale s velkou pravděpodobností leželo na břehu Suezkého zálivu či některého z Hořkých jezer. Když Izraelci odcházeli z Egypta, pozorovali před sebou jev, který staré texty popisuji jako „oblak bílý za dne a v noci žhnoucí ohněm“. Když je egyptské vojsko dohonilo, stál tento sloup ohně mezi egyptskou armádou a Izraelci. V té době vody zálivu či jezer přitáhla gravitace asteroidu, takže Izraelci přešli po suchém dně, ale egyptské vojsko spolu s faraónem se utopilo ve virech příbojových vln vracejících se vod. I když Exodus hovoří o záchraně Izraelitů, rabínské tradice (Targum Jerušalmi) vyprávějí o těžkých ztrátách i na straně Izraele, kdy z každé stovky se zachránily pouze dvě osoby. Tím způsobem byli Izraelité silně oslabeni. Je pravděpodobné, že právě toto oslabení bylo důvodem, proč Mojžíš vodil Izraelity tak dlouho liduprázdnou poušti, kde oslabenou komunitu nemohli ohrozit nepřátelé. Přibližně čtyřicet let bylo nezbytně zapotřebí k tomu, aby se narodily a vyspěly nejméně dvě generace bojovníků, kteři obnovili sílu Izraele a zajistili bezpečnost jeho lidu. Vláda Thutmosc 1. končí v roce 1494 př.n.l. a podle antických autorů je Exodus datován do roku 1495 př.n.l., což je shoda nadobyčej dobrá. Lze se domnívat, že neústupným faraónem, odmítajícím propustit ze zajeti Děti Izraele, který se později i se svou armádou utopil v příbojových vlnách, byl Thutmose I., kterému Egypťané dali jméno Taui Thoma. Mojžíš (a patrně i Aron) patřil k zasvěcencům Osiridova kultu, a tak byl dobře obeznámen s astronomií i astrologií a díky tomu byl včas informován o blížícím se asteroidu i o přibližné trase jeho pohybu. Faraón obklopený neinformovanými poradci byl za této situace v podstatě manipulovanou oběti, i když si svůj osud nesporně zasloužil. Na tomto případě lze doložil moc „věděni“ i důsledky arogance moci, plynouc! z nevědomosti. Nyní bych se rád vrátil k dřívější poznámce o zjištění dvojí polohy Babylonu.
Staří Babyloňané, ale i Číňané a další národy používali k určení letního a zimního slunovratu sluneční hodiny (gnomón). Cantor a Lockyer studovali staré čínské astronomické anály a nalezli, že člnštl astronomové kolem roku 1100 př.n.l. zjistili, že délka dne při letním slunovratu neodpovídá údajům ze starých análů, takže buďto bylo měřeni délky dne při slunovratu provedeno na jiné zeměpisné šířce, nebo kdysi došlo k posunu zemské osy k jihu. Obdobné zjištění   zaznamenal   Kugler   při   studiu   babylonských astronomických tabulek, kde délka dne při letním slunovratu podle starých tabulek udávala 14 hodin, 10 minut a 54 sekund, což odpovídá zeměpisné šířce 32° a 40 . Starověký Babylon tedy kdysi dávno původně ležel na zeměpisné šířce asi 35°, tedy asi o 2° a 20‘ severněji, než je dnes. Jelikož lze stěží očekávat přesun babylonských trosek na jih, je jediným vysvětlením změna náklonu zemské osy, ke které došlo během srážky země s asteroidem Typhoon v roce 1495 př.n.l., kdy se zemská osa poněkud naklonila k jihu.
Mezi katastrofy provázející asteroid Typhoon zřejmě náleží i gigantická exploze sopky Thery na Santorinu, jejíž datování antickými historiky kolísá mezi 1511-1495 př.n.l. Při archeologickém výzkumu na ostrově Santorin nalezli archeologové v roce 1956 trosky domu s lidskou kostrou a ohořelými trámy, zasypané sopečným popelem a pemzou. 14C analýza trámů určila jejich stáří v rozmezí 1500-1450 př.n.l., což explozi Thery posunuje do období události Exodu. S Exodem Izraelitů a srážkou Země s asteroidem souvisí podivná a dodnes neobjasněná událost. Kniha Exodus vypráví o obtížích, se kterými se národ Izraele setkal během cesty Sinajskou pouští, především o krutém hladu a žízni běženců. V čase nejvyššl nouze je zachránila hejna křepelek, která v hojném množství vysílena hledala odpočinek v poušti. Po této přihodě dochází k podivné události, kdy s ranní rosou padá na zem hustá sladká kapalina podobná medu a z ní během dne po odpaření vody krystalují žlutavé, sladce chutnajíc! hrudky, které byly jedlé a šlo z nich péci placky. Podle tradice se tomuto rosnému medu říká „mana“ údajně proto, že Izraelci se ptali „co to je“ (man-hú). Jenže hebrejština výraz „man“ ve smyslu tázacího zájmena „co“ nezná, v arabštině však toto slovo znamená „dar“. Z toho se vyvozuje, že Izraelité používali v čase Exodu některý ze starších kananejských dialektů a teprve z něho se vyvinula modem! hebrejština. Vlastní problém spočívá v tom, že dodnes nebylo objasněno, co vlastně „mana“ byla? Existuje několik pokusů o vysvětlení, například šlo o zcukematělé výpotky mšic sajících na tamaryškových keřích, nebo o lišejník Lichen esculenta, rostoucí na sinajských skalách. Bohužel ani jeden z obou zdrojů by nebyl schopen nasytit početný a vyhladovělý izraelský kmen, protože se nevyskytuje v dostatečném množství a navíc tyto hmoty nepadají z nebe. Rada textů tvrdl, že mana padala jako medová rosa z nebe po několik dnů, takže běženci ji mohli nasbírat značné množství, jak o tom vypráví Talmud (Traktát Joma 75a). Jenže problém many se netýká pouze Izraelitů a Sinajské pouště. Zmiňuji se o ní islandské ságy (Mc Culloch), pověsti novozélandských Maorů, Rg Véda, Atharva Véda, které vyprávějí o nebeském „madhu“ padajícím z oblohy. Nebeský medový déšť zmiňuje i finský epos Kalevala, stejně jako nordické tradice Runa. Buddhislické texty hovoří o pokrmu bohů (ambrosii), který padal v podobě medu a zachránil lidstvo v době katastrofy před smrti hladem. Nebeské many tedy muselo spadnout obrovské množství a to na rozsáhlém teritoriu, jak lze usuzovat i podle zmínky Manetha Sebennitského o tom, že od many byla voda Nilu a dalších řek sladká a mléčně zakalená po mnoho dnů. Midraš Tehilim (Ž 23), Tosefta Sote (4.3) a další hebrejské prameny říkají, že množství many spadlé z nebe za jediný den mohlo uživit tehdejší lidstvo po dobu 2 000 let, což je možná přehnané, nicméně výmluvné. Starobylý text nalezený v Ras Shamra v Ugaritu (Sýrie) přímo hovoří o dešti medu, který padal z nebe. Co to tedy mana mohla být?
S pomocí systémové analýzy jsem dospěl k názoru, že mana nebyla pouze směsi nízkomolekulárních cukrů, protože z nich nelze připravil těsto a vodu mléčně nezakalujl. Šlo tedy zřejmě o směs sacharidů různé molekulové hmotnosti a poly-meračního stupně (cukry, škroby) zčásti rozpustné ve vodě, ale stravitelné a velmi výživné. Tím ale před nás vystupuje problém původu many. 1. Vclikovský nabídl teorii vzniku many z ropy obsažené v korně asteroidu Typhoon. To je ovšem fantastické, ale pouze zdánlivě, protože ropa v mracích skutečně byla, jak vyplyne z popisu dalších událostí. Pokud mana vznikla z ropy, zbývá odhalit jak? Technologický výzkum druhé poloviny 20. století přišel s objevem mikroorganismů schopných spotřebovávat ropu rozptýlenou ve vodě, půdě, ale i ve speciálních továrních fcrmenlátorech. Bylo dokonce vyvinuto několik biotechnologických procesů odparafinovánl ropy s použitím speciálních bakteriálních kmenů. Touto cestou byla získána nejen vysoce kvalitní motorová nafta a další petrochemické produkty, ale současně z technologie odpadával produkt tvořený řadou látek s převažujícím podílem sacharidů a proteinů, ledy látek pravděpodobně tvořících i podstatu many. Jestliže se při kataklyzmatu vyvolaném srážkou Země s asteroidem Typhoon dostalo do ovzduší značné množství ropy z protržených artézských stropů ropných bazénů, tak můžeme předpokládat, že spolu s ropou se tam dostaly i mikroorganismy tuto ropu rozkládající. Dostatečně prohřátá pozemská atmosféra s množstvím vody, dostatkem oxidů dusíku z elektrických výbojů tak vlastně představovala gigantický přírodní fermentátor pracující s vysoce výkonnou fluidni technologií výroby směsi sacharidů (polysacharidů), proteinů a dalších látek, které ve formě many pršely po odeznění kataklyzmatu na Zem. Této tezi nasvědčuje i okolnost, že déšť many začíná skutečně až po skončení kataklyzmatu, ne dříve. I.Velikovský předpokládal, že ropu do zemského ovzduší přinesl sám asteroid ve své komě. Já jsem toho názoru, že pravděpodobnější je pozemský původ ropy, zejména z ropných polí Blízkého východu a východní Asie. Vlivem gravitace asteroidu se prolomily stropy ropných bazénů a ropa pod velkým tlakem vytryskla ve vysokých gejzírech do mraků podobně, jak se to již v minulosti Země několikrát odehrálo, naposledy při cyklu Nimiru v roce 9 564 př.n.l.. Katastrofa z roku 1495 př.n.l. a další mladší události přímo nesouvisí s cykly Nimiru, ale jde víceméně o drsné kontakty Země s menšími nebeskými tělesy a tyto události jsou zřejmě mnohem častější a ničivější, než je věda ochotná připustit. I.Velikovský se domnivá, že existují další podobné případy srážky Země s asteroidem, které se odehrály v roce 747 př.n.l. a 687 př.n.l.. Indicie prokazuji údajnou srážku, jsou však poměrně vágní, a většina z nich se vztahuje k některému z cyklů Nimiru. Přesto by bylo vhodné se systémovou analýzou obou katastrofických dat hlouběji zabývat. Za zmínku stoji záznam ve Frlské kronice o mořském příboji v roce 844 př.n.l., při nčmž došlo k zaplaveni území dnešní Belgie a Nizozemí. Stoupla hladina Rýna a ten změnil svůj tok ve směru na Utrecht. Plseěné mělčiny mezi Holandskem a Anglií byly odplaveny. Podivná znamení na obloze byla provázena divokými bouřemi a silným mořským příbojem. Příčina těchto událostí zůstává neobjasněna.
V předcházejících kapitolách jsem čtenáři předložil obraz a řadu důkazů, nebo přinejmenším indicií, dosvědčujících, jak hluboko a výrazně ovlivnil evoluci pozemské civilizace vznik Nimiru a následujících devatenáct cyklů, provázených závažnými kataklyzmatickými důsledky. Nejenže se výrazně změnila za toto obdob! tvář Země, údery kata-klyzmalů tragicky zasahovaly do osudu národů a limitovaly jejich duchovní a kulturní evoluci, bohužel, dodnes si tuto tragickou roli Nimiru uvědomuje jen málo lidi, vice je těch, co popírají výraznější vliv kataklyzmat na minulé osudy lidstva. Tragické osudy pozemských civilizaci vpletené do jízdního grafikonu Nimiru ponechají v klidu jen málokterého člověka a to tlm spíše, že za necelých sedm století je očekáván dvacátý a patrně i poslední cyklus, který rozhodne osud lidstva i Země. Za této situace se bude mnohý z nás jistě ptát, proč byl lidstvu určen tak pohnutý osud na Zemi, proč sem byl člověk vysazen a co tlm bylo sledováno. Nakonec vždy dojdeme k základnímu problému, kterým je pochopeni údělu a posláni člověka i lidstva na Zemi. Jenže když v úvahách dojdeme až k tomuto úhelnému kamenu naší existence, vystoupí před nás la nejzávažnější otázka: Člověče, kdo jsi a co jsi?
EPILOG : ECCE HOMO
Jsou čtyři cesty Vidya:
Yajma, Mahá, Guhya a A tma.
Z nich pouze Alma Vidya,
je cestou úplného a naplněného poznáni.
Kniha Dhyanů.
Život vzniká, je-li přítomna čchi. Formy se utvářejí, je-li čchi harmonicky rovnovážné. Kniha utrpení
Svale knihy národů i tajná učení a esoterické texty se shodují v lom, že korunou plánu Boha Stvořitele po stvoření světů, fauny i flory bylo stvořeni univerzálního archetypu lidské bytosti schopné dynamického intelektuálního vývoje, směřujícího k postupnému pochopení sebe sama, své role ve Vesmíru a svého vztahu k Bohu. Předcházející experimenty Stvořitele směřovaly k vytváření bytostí z absolutní duchovní substance (Logos). Tyto bytosti byly dokonalé lak, jak odpovídalo slupni stvoření, ale nebyly schopny dalšího vývoje, protože jim chyběla vlastni svobodná vůle nezbytná k hledáni a také tvůrčí dynamický intelekt. Tyto bytosti byly dokonalými služebníky Boha, ale neschopnými uskutečnit základní záměr Boha Stvořitele, kterým je dokončeni stavby Vesmírů a dotvořeni všeho v nich obsaženého. Záměr Stvořitele byl naprogramován a vložen do archetypu člověka Adam Kadmon a ten byl vložen do hmotného světa, neboť jedině v zajeti hmoly bylo možno dokončit evoluci a vytříbit schopnost poznávání a tvořivý intelekt. Svaté knihy někdy tento lidský archetyp také nazývají „Gayomar“ nebo „duchovni Adam“. Jak je řečeno v Knize Dhyanů, byl proces konstrukce a šlechtění tohoto archetypu nesmírně dlouhý, složitý a ne všechny etapy se setkaly s úspěchem. Vývoj archetypu člověka trval podle některých náznaků mnoho milionů let, spolupracovaly při tomto experimentu mnohé pokročilé mimozemské civilizace ve stavu „vyššího vědomí“ (Lhaové a další), ale probíhal kdesi mimo Zemi. To je vysvětleni, proč dosud archeologové a antropologové neúspěšně hledají přechodné evoluční formy mezi hominidy pozemského původu a člověkem cromagnon-ským, který je hmotným obrazem duchovní formy archetypu Adam Kadmon. Tyto evoluční formy zřejmě na Zemi nikdy nebyly. První ze synů Stvořitele, který má mnoho jmen (Záříc! Had, Brahina, Melkor, Lucifer, Ogo aj.), se kdysi pokoušel svému Otci konkurovat a vytvořit člověka podle svého zcela odlišného plánu. Ovlivnil a urychlil evoluci původního černého pozemského plemene Země. Stalo se tak přibližně před 200 000 lety patrně v oblasti centrální Afriky. Vybrané jedince tohoto plemene šlechtil Lucifer s pomocí Lhamaiyů, přičemž lidský genom kombinoval se zvířecím genomem, ale i s genomy některých vybraných mimozemských entit. Tajné tradice se pouze v náznacích zmiňují, že tyto genetické experimenty byly prováděny v laboratořích na dnes zaniklém Tiru a vybrané hybridní formy byly testovány na Zemi. Touto cestou vznikla řada zvrhlých genetických ras vynikajících obří postavou a silou, zlovolností, agresivitou, bezcitností a nepříliš vysokou inteligenci. V pozemském světě se tito bastardi ěasem značně rozmnožili a působili lidem mnoho potíži. Situace se vrátila do normálních kolejí až po cyklu Nimiru v roce 52 369 př.n.l., kdy zvrhlá (satanská) plemena byla vyhlazena potopou. Zbytky, které toto kataklyzma přežily, byly zničeny při kataklyzmatu vyvolaném cyklem Nimiru v roce 34 024 př.n.l.. Teprve poté bylo na Zem vysazeno ušlechtilé a duchovně čisté plemeno Adam Kadmon v hmotné formě. První experimentální verze hmotné formy Adam Kadmon byla pravděpodobně hermafroditem a v pozemských podmínkách se neosvědčila z příčin ne dosti jasných. Proto byl hermafroditní Adam Kadmon rozdělen na dvě oddělená pohlaví, jak o tom vypravují mnohé svaté knihy. Biblické texty hovoří o tom, že Stvořitel z těla Adama vytvořil jeho družku Evu, přičemž Adamovi odebral část „ti“ a tu vložil do stvořené Evy. Pojem „ti“ však neznamená „žebro“, jak tradují špatně přeložené původní prastaré prameny, ale „životni sílu“ (Prána, čehi, li atd.), bez níž hmotné tělo není schopné života. Chybný překlad původních pramenů, početné, nevhodné a často vysloveně chybné úpravy Bible, které se promítly například i do Koránu, jakož i mylné výklady takových textů, vedly k mylným závěrům o méněcennosti žen, kterým Stvořitel nedal „duši“. Chyba lakového výkladu spočívá v neporozumění původního významu starobylých textů, které říkají, že Adam Kadmon byl rozdělen na dvě duchovni bytosti opačné polarity a ty vloženy jednak do hmotného těla muže, jednak do hmotného těla ženy. Jedna prastará brahmánská pohádka o tom vypráví takto:
„První lidé byli mužem-ženou v jednom těle, což jim
působilo mnoho potíží. Proto je Nejvyšší rozdělil na dvě oddělená pohlaví, která pouze spolu tvoří dokonalou bytost. Na Zemi se obě pohlaví rozešla a jen málo z nich našlo svého pravého druha-svou chybějící polovinu bytosti. To je důvod, proč tolik mužů stále bez úspěchu hledá svou ženskou polovinu a tolik žen mamě touží po své dokonalé mužské části.“
Tato prastará událost se dodnes promítá do lidského života a každý se snaží nalézt ten „pravý typ“ z druhého pohlaví, jehož obraz tvrdošíjně prosvitá z podvědomí. Jste-li schopni zřetelně formulovat svůj „typ“ z druhého pohlaví, tak můžete získal obraz svého původního partnera, s nímž jste tvořili kdysi dokonalou bytost.
Sestup Adama a Evy na Zem po jejich „vyhnáni z ráje“, jak to vykládá dnešní verze Bible, bylo ve skutečnosti sestupem obou částí bylosti v hmotném těle na Zem, aby se zde po rozdělení na oddělená pohlaví po tisíce generací vyvíjely v souladu s plánem Stvořitele.“ Ve skutečnosti nedošlo k žádnému „pádu“ Adama a Evy, ale nedošlo ani ke „smrtelnému hříchu“, což je další z chybných výkladů a omylů upravovatelů a vykladačů původních biblických textů.
Materialistická představa o podstatě člověka vychází výhradně z existence hmotného těla řízeného vědomím. Představa křesťanského náboženství vychází z dualismu Boha a člověka, který je uskutečněn božským vkladem duše do zrozeného hmotného těla. Duše je přitom nespecifikovaná duchovní struktura vytvořená Bohem, která však sama o sobě není součástí Boha Stvořitele. Moderní představy kvantové biologie o podstatě života a struktuře člověka, které předložil prof. F. Herčík a O. Borůvka, vycházejí z reality existence hyperprostoru a na tomto základě formulují tezi projevu života (žití) jako důsledek průniku jednotlivých množin hyperprostoru do existujícího určitého prostoročasu. Když tento průnik konči, lidská bytost umírá a zanechává v konkrétním prostoročasu mrtvé tělo. V této tezi je zřejmá reflexe učení starých svatých knih, jejichž zásady přejal mimo jiné buddhismus, lamaismus a další starobylá náboženství. Skutečná struktura archetypu Adam Kadmon je podle Knihy Dhyanů velmi složitá a v podstatě sestává ze tři komplexních systémů, jejichž vzájemné spojení je odvislé od reálného prostoročasu a dosažené úrovně vědomí (poznání). Základním systémem lidské bytosti je komplex božského těla Buddhi (A), astrálního těla (B) a komplex éterického a hmotného těla (C). Graficky je tato představa vyjádřena na obrázku 16. Komplex božského (duchovního) těla A je dílem výhradně Boha Stvořitele, přičemž složka Atma či Spirit (1) je sekvencí Boha v člověku, a tlm se lidská bytost odlišuje od ostatních tvorů, kteří tuto sekvenci nemají. Pro lepší pochopení to lze přeneseně vyjádřit tak, že syn je sekvencí svých rodičů v hmotném světě. Existence Almy v lidské bytosti je vysvětlením tvrzeni starodávných knih, že člověk je mladičký bůh, který je na zkušené v tomto světě. Atma nás každého bez výjimky úzce spojuje s Bohem Stvořitelem a představuje duchovni hlavu, ve které sídli pramen, ze kterého tryskají nejnádhernčjší tvůrčí ideje lidské bytosti, láska a bohatství poznání. Když Stvořitel tvořil komplex duchovního (božského) těla Buddhi, použil duchovní substanci Logos. Komplex astrálního těla B je částí Dhyanů (Svatých), kteří ji ze své vůle vložili do lidské bytosti na pokyn Stvořitele. Přeneseně si lze představit komplex A jako hlavu, komplex B jako trup obsahující životně důležité orgány a komplex C jako orgán pohybu a ochranný skafandr. Tento komplex (C) vytvořili Dhyanové ze hmot Země, u bytostí jiných planet byly použity výhradně hmoty domovské planety. Komplex B je tvořen astrálním tělem obsahujícím tři evolučně nezbytné prvky Manasu a to: inteligenci (3a), cit (3b) a tvůrčí vůli (3c). Čtenář jistě pochopi, že tyto naše termíny pouze přibližně popisuji skutečný stav. Komplex C je společný většině vyšších tvorů a sestává z hmotného těla Sthula sharira (8) nesoucího životni princip Pránu (7) a z éterického těla Linga sharira (6) nesoucího animální duši Kama rupa (5). Struktura satanských plemen se liší jednak poměrem složek 3-8, jednak jí zcela chybí Buddhi s Atmou, protože tyto bytosti byly vytvořeny zvrhlou částí třetí rasy v rozporu s plánem Stvořitele. V hmotném pozemském prostředí jsou všechny tři komplexy pevně spojeny, ale hloubka a dokonalost komunikace mezi nimi je závislá na dosaženém stupni vědomí. Po smrti se z hmotného těla oddělí Praná a vyzáří se do prostoru a stává se jeho součásti. Současně se odděluje Linga sharira (éterické tělo) a astrální tělo nesoucí Buddhi (duchovni, božské tělo). Éterické tělo se přemisťuje do některé z nižších sfér paralelního prostoročasu, kdežto skupina komplexu A-B (astrální tělo + Buddhi) přechází do vyšších sfér paralelního prostoročasu, kde probíhá hodnoceni prožitého života, další duchovni školení a příprava na příští inkarnaci. Člověk je tedy během svého pozemského života skutečně multidimenzionálnt bytosti s vědomím odpovídajícím stavu evoluce komplexu B, která z větší části může probíhat pouze ve hmotném světě. Člověk sám ze své vůle může tuto evoluci komplexu B urychlit a tak dosáhnout stavu vyššího vědomí (prozření). Proto existuje řada cest jako je aktivace kundalínl, či různá mystéria. Když starověcí mágové a hierofanti hovořili o dosažení stavu „prozření“, měli na mysli dokončeni evoluce komplexu B, kdy člověk dosahuje stadia duchovni bytosti a k další evoluci již hmotné tělo není nezbytné. Jak dále evoluce pokračuje, je zatím mimo dosah lidského chápáni, ale víme, že na konci této evoluční etapy je bytost ve stavu Buddhi a vstupuje do sféry nejvyššlho stavu vědomí, která je doménou Stvořitele. Toto poznáni evoluce lidské bytosti obsahují ve vice či méně zkresleném obrazu různá náboženství. Ilinduistické náboženské texty i Kabala hovoří o fyzickém (hmotném) a psychickém (duchovním) těle člověka, přičemž jednotlivé substruktury jsou v podstatě obdobné tomu, co říká Kniha Dhyanů (Halevi). Evoluce komplexu B je velmi namáhavá a dlouhá, realizuje se převážně ve hmotném světě cestou opakovaných inkarnaci, kterých u některých bytostí může být 100 000 i více. Cílem těchto inkarnaci je dosažení krystalické čistoty lidské bytosti (komplexu B). Tak jako surový diamant vyžaduje mnoho dílčích operací řezáni, broušeni a leštěni, než se stane dokonalým démantem, tak se člověk cestou mnoha inkarnaci pouči o zlu a naučí se mu čelil. Dosáhne úžasné úrovně inteligence a nejvyšši tvůrčí dokonalosti. Gnostici hovoři v této souvislosti o lidské bytosti jako o „mladém bohu“, který musí pro poznání své podstaty a svého poslání, projit tvrdou zkušeností životů ve hmotném svítě. Toto učení přinesl lidem Ježíš Kristus, kterého mnoho esoteriků pokládá za avátár Boha (či jeho části), čas od času sestupující znovu na Zemi. Poselství z Borupu to říká dost jednoznačně. Z apokryfních spisů i Evangelií vyplývá zřetelně, že Ježíš znal učeni o reinkarnaci a sám byl Bohem (jeho částí) inkarnovaným v člověku. Tyto skutečnosti církevní otcové a editoři z Evangelií vypustili a původní spisy uložili ve vatikánských archivech. Obdobné situace jsme svědky v souvislosti s výzkumy a výklady například Kumránských svitků. Původní učení Krista obsahovalo sdělení o možnosti přímé duchovní komunikace člověka s jeho Otcem Stvořitelem. Přímá duchovní komunikace nejen rozšiřuje, zrychluje a upevňuje poznáni pravdy, ale dovoluje lidské bytosti uvědomil si svoji skutečnou podstatu a nutnost vlastni aktivity při hledáni pravdy a Boha. V podstatě stejné zásady jsou podstatou gnose a naprosté většiny esotemích učení, která vycházejí z různých kořenů, ale směřuji ke stejnému cíli. Z toho vyplývá zřejmá blizkost Kristova učení se zásadami gnose a esoterické vědy.I Když se křesťanství stalo státním náboženstvím Říma, tak přestalo jeho pronásledování, ale začala jeho deformace. Jedna z deformaci našla projev v tom, že klér křesťanské římské církve prohlásil gnostický princip za nepřijatelný pro křesťanskou církev, neboť mezi člověkem a Bohem musl být prostředník, a tlm může být pouze církevní autorita vybavená Boží milostí a svátostmi. Okrajově připouští křesťanská církev jako prostředníky Ježíše Krista a Marii Dohorodiíku, či jednotlivé svaté. Toto církevní dogma tedy hlásá trpnou podřízenost človčka církvi a jejím představitelům, za což má být odměněn zprostředkovaným spasením. Naproti tomu gnose ukazuje cestu k pravdě a Stvořiteli, kterou může jít lidská bytost neomezeně podle své vůle a nepotřebuje k tomu žádného zprostředkovatele. Stvořitele lze považoval za prvého a nej-většlho gnostika, protože stanovil zásadu, že daroval člověku zcela svobodnou volbujak rychle a kterou cestou k němu přijde. Dále stanovil, že nikdo nemá právo člověka ve svobodě této volby omezovat, nebo ji člověku odebírat. Kristus učí a svaté knihy to zdůrazňují od počátku existence člověka, že pouze lidská bytost, která přijala pravdu od Boha svým intelektem a zcela svobodně, zůstává léto pravdě a Bohu věmá neochvějně navždy a neodvrátí ji od pravdy ani hrozba smrti. Biblické legendy vyprávějí, že mezi skupinami nižších duchů (Lhaů, andělů) se projevil nesouhlas se záměrem Stvořitele vytvořit Adama Kadmona jako bytost vybavenou aktivní svobodnou vůlí, nepotlačitelnou touhou poznat pravdu a svobodně vytvářet věci i děje harmonické s Božským plánem výstavby Vesmíru. Andělé levého křídla se obávali, že člověk bude porušovat zákony formy, andělé pravého křidla zase namítali, že člověk bude jiným bytostem projevovat milosrdenství a lásku. Bůh Stvořitel proti vůli andělů dal člověku jako jedinému ve Vesmíru privilegium svobody volby, kterou nemá žádná bytost nahoře či dole, protože je vázána vlastním posláním v té či oné rovině vědomí. Od druhého století započala křesťanská římská církev neúprosný boj s gnosí, klerá ohrožovala církevní dogmata i státnost církve. Tento boj vyvrcholil v době vlády římského císaře Konstantina, když se křesťanství stalo státním náboženstvím. Gnose a gnostici byli tvrdě pronásledováni a zatlačeni do ilegality. Přesto duch gnose nikdy nebyl umlčen a čas od času gnostické učení se v různých formách znovu objevilo, protože pravdu nelze zničit, lze ji pouze pronásledovat a o ní lhát. Gnose se skryla pod pláštěm tajných esoterických hnutí jako byl řád Templářů, hnutí Katarů či řád Růže a kříže. Všechna tato hnutí i řády byly křesťanským římským klérem tvrdě a krutě pronásledovány, jak o tom ostatně vypráví historie. Zřetelné, třebaže neuvědomělé prvky gnose v učeni Mistra Jana z Husi, byly důvodem k zběsilým represím středověkého katolického kléru proti Husovi samotnému i jeho stoupencům.
Člověk jako skvělý výtvor Stvořitele představuje nejen dokonalou formu pozemské hmoty, ale současně je projekcí toho, co je nejdokonalejší v nejvyšších sférách vědomí vyhrazeného bohům. Lidská bytost jako virtuální bůh byla svým Stvořitelem postavena na hranici hmotného a duchovního světa, aby zde nalezla svou podstatu, poučila se o zákonech hmoty a ducha a porozuměla podstatě své existence, v níž je navždy spojena se Stvořitelem. Kdo hledá důkaz o existenci Boha, nechť se podívá do zrcadla a v záři svých oči nalezne lásku svého Stvořitele.

PŘÍLOHY

Obr. 1: Mapa západní polokoule podle Hcnrica Glareana z roku 1510, zobrazující stav kontinentů před 120 000 lety: R - rovník; Or - obratník Raka; 0K - obratník Kozohora

Obr.2 : Mapa východní polokoule (od 60° východně) zhotovená Henrikem Glareanem v roce 1510

Legenda k obrázku 2.
1	Kaspické moře	
2	Indus	
3	Ganges	
4	ostrovní blok Protoindie	
5	kontinent Sundá	
6	Proloaustralic	
7	kontinent Sachul	
8	Protojaponsko	
9	California	
A	kontinent Ruta (Lemurie)	
B-H	ostrovní kontinent Arquincsia	
	(Ka Houpo o Kane, Kasara)	
R	rovník	
Ok	obratník Raka	
		
<\	obratník Kozoroha	

90 75   60 45  30   15   0   15 30 45
°z.d.	°v.d.
Obr.3 : Ostrovy Atlantidy (tmavé skvrny) před kataklyzmatem v roce 52 369 př.n.L Zakresleno do současné mapy 1 : 190 000 000.
Největším ostrovem je Mcropida (Saturie) zakreslená již v prastaré mapě z alexandrijské Bibliothéky, kterou v Egyptě nalezli Římané a ve vatikánském archivu ji objevil jezuita Athanasius Kirchner a v roce 1665 ji vydal jako součást své knihy Mundus Subtcrranus.

Obr.4: Ostrovy Atlantidy (tmavé skvrny) v období mezi kataklyzmaty 52 369 - 15 679 př.n.L Zakresleno do současné mapy 1 : 190 000 000
.

•.5 : Zbytek ostrovů Atlantidy (tmavé skvrny) v období před jejich zánikem při kataklyzmatu v roce 9 564 př.n.L. Zakresleno do mapy 1 : 190 000 000.

Obr.6 : Kolísání leploty v oblasti Grónska podle R.A. Kerra

Obr.7 : Kolísáni teploty vody v Atlantiku podle S. Lehmana

Obr.8 : Kolizní zóny litosferických desek Země vzniklé jako důsledek blízkého kontaktu Země a Nimiru, který se odehrál pravděpodobně kolem roku 113 000 př.n.L Šipky označují vektory gravitačního pole Nimiru v jednotlivých fázích kontaktu.

Obr.9 : Zobrazení aztčckého boha Quctzalcoatla na létajícím hadu

Tor/o hlavy Quetzalcoatla vc sklopné astronautické přilbě a torzo hlavy atlantského krále rudé rasy, mylně připisované bohu Quctzalpapalotlovi (obě torza z oblasti nahujských kmenu)

Obr. 10 : Dozvuky atlantské kultury

Člyři I Icspcriky (lassili - N - Ajjcr, Jabbaicn)

Obr. 11 : Sedm jeskyní Chicomozstoc v kraji Colhuatepec, jako azyl nahujských kmenů, ve kterém přečkaly kataklyzmatické události.

Obr. 12 : Geomorfologický obraz současného dna Atlantiku v oblasti, kde původně existovaly ostrovy Atlantidy.

Odchod nahujských kmenů /, ostrova Aztlan

Příchod kataklysmatu.

Obr. 13 : Codex BoturinL

Obr. 14 : Reprodukce  skalní  kresby z  Ferganského  údolí Alaiského pohoří v Uzbekistánu.

Obr. 15 : Srovnání starověkého pisma

Adam Kadmon

Satanská plemena

Obr. 16 : Struktura lidských plemen Adam Kadmon a satanských plemen

1	Atma, Spirit (duch)	3	vědomí bytí	
2	Buddhi (duchovni télo)	4	instinkty a cit	
3	Maňas, Mens (intelekt)	5	Kama rupa	
3a	inteligence	6	eterické tělo	
3b	cit	7	Praná	
3c	tvůrčí vůle	8	hmotné tělo	
4	astrální tělo			
5	Kama napa (animálnl duse)			
6	Linga sharira (eterícké tělo)			
7	Praná (životni princip)			
8	Slhula sharira (hmotné tělo)			

Adam Kadmon	Satanská plemena

Legenda k obrázku 16.

BO

stupně z.d.	stupně v.d.

Obr. 17 : Svaté ostrovy Iniciovaných, známé pod jmény Rula či Lcmurie, v období před kataklyzmatem v roce 3 449 př.n.L
Zakresleno do současné mapy 1 : 190 000 000.

Obr. 18: Ing. Ivo Wicsner na setkání s bývalými spolupracovníky Spolku pro chemickou a hutní výrobu a.s. v ústeckém klubu MUSEION. Setkání se konalo začátkem roku 1996 u příležitosti 3. vydání jeho knihy „Světlo z dávných věků“ a jak se během diskuse ukázalo, i výzkumní pracovníci v oboru chemie mají velmi zasvěcené informace o alchymii.
VYSVĚTLIVKY POJMŮ
Anabaze - dlouhá a rozsáhlá válečná výprava Archetyp - starobylý typ, původní tvar formy, původní znění textu
Archipelag - souostroví, skupina ostrovů téhož geologického původu
Artefakt - předmět vyrobený člověkem, opracovaný přírodní materiál
Asové - jeden z kmenů Thorásů, původ patrně z planety Tir, bytosti obřího vzrůstu (3-4 m), bílé rasy, měli nadlidské vlastnosti a schopnosti, prapředci Germánů
Asurové - viz démoni
Átma - duše, část Nejvyššl Bytosti v člověku, boží Jiskra Atma vidya - poznání Pravdy, nalezeni cesty vedoucí k
Nejvyšší Bytosti - Pánu záříc! tváře (Bohu) Bráhma - Zářící Had, Had Moudrosti, první syn Nejvyššl Bytosti, totožný s Luciferem, Melkorem, bytostí Ogo, podle Véd a brahmánských textů jeden z prabohů spolu s Mitrou, Sivou, Višnou a Indrou, postavil se do opozice proti Pánu Lhaů a Lhaům (surům), v čele Lhamaiyů vedl několik válek v kosmu proti Lhaům, po prohře zajat a poslán do „nebytí“
Brahmana - také Brahman, jeden z titulů Nejvyšší Bytosti, Nejvyššl Osobnosti Božství, Nejvyšší Inteligence Boha
Démoni - také daimoni (fec), polobohové nadlidských schopnosti, bytosti ve vyšším stavu vědomi, ve vztahu k lidem byli dobří (surové), zlí (ásurové), neutrální (géniové)
-	Synové Slunce, synové boha Slunce Sury (surové)
-	Synové Luny (Měsíce), Čemí Hadi (ásurové)
-	andělé, igigové, maiárové, gandhárvové a jejich potomci
-	kmeny Thorásů a Thandů a jejich potomci
Deux ex machina - z lat., výkonná moc Boha, Božský Hybatel Dhyanové - také Dhyaniové, nižši bohové Lhaové, dělili se na dvě skupiny :
-	Dhyan Chohany - planetám! bohy Země nebo sluneční soustavy, zvaní také Draci Moudrosti, bylo jich 7, jim nadřazen! byli bohové Stvořitelé, Pitriové
-	Dwipar - také dwipa či duipar, paralelní dimenze, jiný časoprostor
E.T.I. - Extra Terestrial Inteligence (mimozemšťané) Efemeridy - tabulky obsahující astronomické údaje, přeneseně
to znamená ploché artefakty s grafickými záznamy
(grafémy, piktogramy, pismena) Esoteml - vztahující se k vnitřní duchovní podstatě člověka Geniové - původně polobožštf Thandové, později tímto
jménem byly označovány i některé druhy bytosti
vznikající při experimentech Lhamayiů s křížením
zvířat a lidi
Gnose - poznání (fec), vidya (véd.).ťiao (čin.), obvykle termín širší platnosti vykládaný ve smyslu poznání smyslu života a údělu člověka, ale i cesty k němu, obdobný význam má Atma Vidya či Tao ťiao
Hadi - některé kmeny Thorásů, především Toltékové a Danani měli kmenový emblém totemového zvířete - hada,
-	Bili Hadi: Danani, kteří odmítli cestu černé magie
-	Čemi Hadi: Toltékové, kteří zvolili cestu černé magie (Čarodějové Atlantidy, Černi mágové)
Héroové - potomci polobohů surů a ásurů s lidskými ženami, v prvé generaci mají po otcích nadlidskou sílu, vědomosti a schopnosti, po matce maji smrtelné tělo Hiát - časová mezera v historii či v evolučním schématu Hierofanl - ve starověku kněz mající vyšší duchovni zasvěcení Chanelling - technika přimé mimosmyslové komunikace člověka (většinou jednosměrná) s bytostmi ve vyšším stavu vědomí Iniciovaní - také Zasvěcení Svatých ostrovů, surové a jejich
potomci Inverze - zvrat, převrácení
Kimmerové - také Chcimerové (řec), mýtický národ sídlíc! v území severně od Černého moře, patrně jsou totožní s Asy
Koma - vlečka komety či asteroidu tvořená plyny, parami, prachem, ledovými krystaly a kamennou drtí
Lhaovč - nižší bohové „pravé strany“, některé prameny k nim řadí i Otce Stvořitele 12 vesmírů, jiné pouze planetami bohy a jejich personál
-	bozi třetího vývojového stupně, kteří se „oděli“ hmotným tělem
-	bytosti schopné vlastní vůlí měnit energii ve hmotu a naopak, tvůrci člověka
Lhamayinové - nižší bohové „levé strany“, také andělé Tmy, kteří byli v opozici vůči Lhaům
-	tvůrci hmotného těla člověka
-	zvrhli bozi třetího evolučního stupně Meropida - také Poscidia či Satumie, největší z ostrovů
Atlantidy před kataklyzmatcm v roce 52 369 př.n.l.,
po něm se rozpadl na několik menších ostrovů,
původně osídlen Danany Pán Lhaů - Bůh Stvořitel, jeden z Otců Pilařů (Pitriů), který
stvořil náš Vesmír Permafrost - slisovaná směs bahna, kamení a ledu Pitarové - také Pitriové, Otcové Stvořitelé, Dhyan Chohanové
či Elohim
•	12 vysoce duchovních bytostí prvého evolučního stupně
stvořených Nejvyšší Bytostí (Bohem),
•	Otcové Stvořitelé 12ti dwiparů (paralelních vesmírů) Refugium - útočiště, místo dovolujíc! zachováni života Sekvence - oddělené části téhož celku, například jednotlivá
políčka filmového pásu Stvořitel - viz Pitarové Surové - viz démoni
Svaté ostrovy - archipelag Ruta (Lcmurie) v Indickém oceánu, dnes zatopený mořem

Toponyma - jména hor, řek, kopců, pohoří, sídlišť a
posvátných okrsků či jeskyni, která se v daném území udržela po zmizelých osídleních
Vídyja (vidya) - také vfdja, védský termín pro učeni, moudrost, poznáni, zřeni, pochopení smyslu Pravdy
Virtuální - existující realita našemi smysly a přistrojí,
metodami a prostředy nezachytitelná a nepopsatelná

BIBLIOGRAFIE
Abd-Rémusat : Catalogue des bolides, 1819
Alexander H.B. : North American Mythology, 1920
Alexander H.B. : Latin American Mythology, 1920
Andrée R. : Die Flutsagen, 1891
Arago D.F. : Astronomie populaire IV., 1854-57
The Aryabhylyia of Aryabhata, 1930
Balcar B. : Tajemství potopy, Praha 1991
Bauval R., Gilberts A.: The Orion Mystery, London 1994
Bellamy : Moons, Mylhs and Man, 1938
Bentley J.: A Historical View of the Hindu Astronomy, 1825
Bergier J.: Víza na jinou Zemi, Samizdat 1980
Blavatská H.P.: Základy tajných nauk, Bratislava, 1994
Blavatská H.P.: Entwicklung der Symbolik 1,11, Leipzig, 1900
Blumrich J.F.: Kaskara und die sieben Welten, Düsseldorf,
1979
Bor D.Ž.: Abeceda stvoření, Trigon Praha, 1993
Böhm B.: Böhm V.: Kdy začal mayský kalendář? Vesmír
1991,roč.70, str. 98-105
Brasseur : Sources de V histoire primitive du Mexique, 1860
Brasseur : Popol-Vuh, le livre sacré, 1861
Brasseur : Histoire des nations civilisées du Mexique I, 1868
Brasseur : Manuscript Troano, 1869
Brugger K.: Die Chronik von Akakor, Düsseldorf, 1976
Brinton D.G.: The May Chronicles, Philadelphia, 1882
Brinton D.G.:The Annais of the Cakchiquels.Philadelphia
1885
The Bundahis Pahlavi Texts
Calmet A.: Commentaire 1‘ Exode, 1708
Cantor M.: Vorlesung über Geschichte der Mathematik, 1896
Cavendish R.: Mythology, London, 1991
Cooper M.W.: Mimozemšťané v pozadí vlády USA, Star
Praha, 1993
Dansgaard W., Oeschleger R.: Science 1993, sv. 260
Dclanebre B.J.: Historie de 1‘ astronomie ancienne 1, 1817
Delarmer: La grande Period, Paris, 1789
Edda (překlad L.Heger), Odeon Praha, 1962
Echstein : Sur les sources de la cosmogonie du
Sanchoniathon, 1860
Englert S.: Země Hotu Matuy, 1948
Fabre d’Olivel: Histoire philos.Il, Langue hébr. rcst.lll.
Fulcanelli N.: Tajemství katedrál, Trigon Praha, 1992
Gar-jc K’amstrül Rinpoche: A Geography and History of
Shambala.
The Tibet Journal (Dharmsala) 178, sv.3, str.3-11 Gardiner: Journal of Egyptian Archeology I, 1914 Gaubil A.: Histoire de 1‘ astronomie chinoise, 1732 Gearhart L.: stať v publikaci „Nevysvětlitelné záhady“, Bratislava, 1994
Geikie J.: The great Ice Age and its Relation to the Antiquity of Man, 1894 Ginzberg: Legends
Gomara de F.L.: Conquista dc Mexico, 1870 Good T.: Alien Liaison, London, 1991
Grosse W.: Myšlenka reinkarnace a její odmítnutí 5. ekumenickým koncilem, Brno, 1994
Grünweddel A.: Mythologie des Buddhismus in Tibet und Mongolei, Leipzig, 1900
Grünweddel A.: Der Weg nach Shambhala, Abhandl.König. Bayer. Akad.
Wissen Philos.-Philol. und Histor.Klasse (München) 1915,
sv.29,C.3.,str.l-118
Guaita de S.: Na prahu tajemství, 1921
Gundel: Kometen (stať v Real-Encyclopädie XI)
Hansson P.: Und sie waren doch da. Hestia München, 1990
Hevelius J.: Cometografia, 1668
Hérodotos z Halikamasu : Dějiny (překlad J.Šonka),Odeon Praha 1972
Herčík F., Borůvka O.: Sborník lékařský 1943, sv. XLV, str. 164-75
Herčík F., Borůvka O.: Věda a život 1944, str.48M
Hertel J.: Der Planet Venus in Avesta. Berichte der
Sächsischen Akad. Wissenschaften, 1935
Hesemann M.: UFO-Kontakty, Etna Praha, 1990
Heyerdahl T.: Staré civilizace a oceán, Panorama Praha, 1983
Holmberg U.: Finno-Ugric, Siberian Mythology, 1927
Horák A.: O Slovanech úplně jinak. Lípa Vizovice, 1991
Humboldt von A.: Researches II.
Chalil El Hakim: Tajemství pyramid. Bratislava, 1994
Charpentier L.: Tajemný pravěk Evropy. Práce Praha, 1992
Churchward J.: Zatopený kontinent Mu
Jacobi B.: Als die Götter zahlreich waren. Frankfurt, 1968
Jao Universal Lexicon, 1749
Jastrow M.: Religions Belief in Babylonia and Assyria. 1911 Keer A.: Even Warm Climates Get the Shirers. Science 1993, Vol. 261,str.292
Kippenhahn R.: Discovery the Secrets of the Sun.Willey 1994 Krammer S.N.: Mythologie starověku. Orbis Praha, 1977 Krejčí J.: Civilizace Asie a Blízkého východu. Karolinum Praha, 1993
Kugler: Die babylonische Mondrcchnung: Zwei systéme der
Chaldaer uber den Lauf des Mondcs und der Sonne.
Labat R.: La poemě babylonien de la Creation. Paris, 1935
Lalandc J.: Abrégc d’Astronomie 1795
Lambert W.G.,Millorde A.R.: Atrahasis.The Babylonian Story
of Flood. Oxford 1969
Langdon-Fotheringham S.: The Venus Tabblets of Ammizaduga, 1928
Lange H.O.: Der Magischc Papyrus Harris
Legge G.: The Chinese Classics III. 1865
Lehman S.: Ice Sheets.wayward winds and sea change. Nature
1933, sv. 365,str.l08-109
Lexa F.: Staroegyptské čarodějnictví 1 a II. Sfinx Praha, 1923 Lindbcrg G.U.: Čtvrtohory. Moskva 1972 Liška V.: Historické otazníky I. Praha, 1991 Locker J.N.: The Dawn of Astronomy. 1894 Luckenbill: Record of Assyria II.
Mac Ayeal D.: How Ice Age Climate Got the Shakes. Science 1993, sv. 260, str.890-1
Mac Gowan K.: Early Man in the New Worl. 1950
Macalister R.A.: Lebkar na Gabala (Kniha invazí). 1958 Mareš J.: Yelti. Anomal 1991
El-Masoudi: Les prairies dor (fran.překl. z roku 1861) McCulloch: Mythology. 1930 Menzbir M.A.: Tajemství Velkého oceánu. 1923 Montesinos F.: Memorias antiquas historiales del Peru. Moosbrugger G.: UFO-A přece létají. Etna Praha 1993 Morgenstern J.: The Book of the Covenant.Hebrew. Union, College Annual V. 1929
Morgenstern J.: The Gates of Righ teonsuess. Hebrew. Union,
Coleggc Annual VII, 1929
Mráček F.: Medžugorjc. Verité, Praha 1991
Müller R.: Nemesis. The Dead Star. London, 1989
Murray H. a dr.: An Historical and Descriptive Account of
China, sv.l. 1836
Nihongi-Chronicls of Japan from the Earliest Times. 1896 (anglický překlad W.C.Astona)
Notrolt A.: Die Grosnerischc Mission unter den Kohls. 1874
Olschak B.: Tibel-Erder der Götter. Zurich, 1960
Plesko V.: Záhady našeho století. Praha, 1990
Pogo A.: Astronomie egyplienne du tombeau de Senmout.
Chronique ď Egypte., 1931
Popol Vuh. Odeon Praha, 1976
Posnanski A.: Tiahuanaco - The Cradle of American Man. New York 1945
Prouty W.F.: Bull. of. the Geol. Soc. of America LX11I. Rampa Lobsang T.: Lékař ze Lhassy. Astral Praha 1993
Raymo E.:Ruddiman W.F.: Tectonic forcing o late cenozoic
climate Nature 1992,sv. 365, str.l 17-22
Rainey F.G.: Archeology in Central Alaska. XXXVI., sv. IV.
1939
Reinach S.: Ephémérides des Glozel (cd.Kra)
Ronan CA.: The Natural History of the Universe. BCA
London 1991
Ruzo D.: La historia fantastica de un descubromiento. Mexico-City 1974
Sahagun Bernardo de: Historia general de las casas de Nueva
Espaňa. (A History of Ancient Mexico) 1946
Scott-Elliot N.: Atlantis. Griebens Verl. Leipzig 1930
Seier E.: Gesammelte Abhandl.zur amerikanischen sprach-und
Altertumsgeschichte II., 1923
Sharpe S.: The Decree of Canopus. 1870
Shelton F.: Mythology of Puget Sound: Origin of the
Eclamation Yahu. Journal of American Folklore 1924,
XXXVU.
Schleifer J.: Die Erzählung der Sibylle. Ein Apokryph nach den Karshunischen, Arabischen und Äthiopischen Handschriften.
Stearn J.: Edgar Cayce-spícl prorok. Arica Turnov, 1992 Stein R. a dr.: The Last Déglaciation Event in the Eastern Central Arctic Ocean. Science 1994, sv.264, str.692-95 Surya-siddhanta: A text Book of Hindu Astronomy. 1860 Svobodová M.: Turzovka. Gemma Praha, 1991 Šapošnikova L.V.: Šambala dávná a záhadná. Za rubežom 1987, e.26, str.1407
Špůrek M.: Jehla v kupce sena. Albatros Praha, 1990 Thibaut G.: Astronomie, Astrologie und Mathematik Grundriss der indo-arische Philologie und Alterthumskunde 111,1899 Thorndike L.: A History of Magic and Experimental Science. Kap.X, I, 1923^1
Tolkien J.R.L.: Silmarillion. MF Praha 1992 Torrens H.: Catastrophic Episodes in Earth History. Velikovský l.: Svéty v kolizi. Práce, Praha, 1993 Veum T. a dr.: Water mass exchange between the North Atlantic and the Norwegian Sea during the last 28 000 years Nature, 1992, sv. 356, str. 783-85 Výklady ke Starému zákonu. Praha 1991 Wahrmund A.: Diodor von Sici lien. Stuttgart, 1866 Wainwright G.A.: Orion and the Great Star. Journal of Egyptian Archeology XXII, 1932 Journal of Egyptian Archeology XXVII, 1936 Warren C: Buddhism in Translations, 1896 Weissen-Szumlanska M.: Origins allantiques des anciens Egyptiennes. Paris, 1965
White J.: Ancient history of the Maori. New Zeeland, 1887 Williamson : Religions and Cosmic Beliefs of Central Polynesia I.
Wilson: Vishnu Purana 1.
Wilson P.R.: Solar and Stellar Act vily Cycles. Cambridge
University Press, 1994
Winder O.: Babylonische Kultur. 1902
Zar-Adust Ha’nisch O.: Ainyahita. Leipzig 1911

OBSAH
PROLOG	9
RÁJ MÉNEM SHAN-BA-LÁ	14
ZROZENÍ NEBESKÉ NESTVŮRY	20
PRVNÍ JEZDEC CVÁLÁ NA BÍLÉM KONI	42
TŘETÍ JEZDEC CVÁLÁ NA VRANÉM KONI	68
ČAS PRVOROZENÝCH PÁTÉ RASY	76
NA S1NAVÉM OŘI JEZDCEM JE SMRT
A PEKLO KLUŠE ZA NÍ	113
SOUMRAK BOHŮ	131
ROZLOMENA JE ŠESTÁ PEČEŤ	146
ČAS VLÁDY BOHYNĚ KÁLÍ	171
EXODUS	193
EPILOG: ECCE HOMO	205
PŘÍLOHY	215
VYSVĚTLIVKY POJMŮ	236
BIBLIOGRAFIE	241

Kniha ..Bohové a apokalypsy“ volné navazuje na triptych „Předpokli ráje“. Jc načrtnul \icerozměrný obraz událostí i jejich příčin, které postihy Zemi za posledních 120 (K)() let. Do časové sité vymezené devatenácti ničivými cykly Nimru  je zasazena evoluce pozemské civilizace s jejími vzepčtími i prohrami. Za dávných časů. kdy Zem jestč byla součástí Galaktické federace, žily zde vysoce technicky i duchovné vysnilé civilizace Shanů. Manehunú a dalších etnit, jejichž jména upadla \ zapomenutí. V tčch časech míly kontinenty i moře jinou podobu. Zcmé se pohybovala po kratší oběhové dráze bližší Slunci, než je tomu dnes a den byl kratší vzhledem k rychlejší rotaci Země kolem vlastni osy. Jiné bylo i rozložení planet kolem Slunce, protože mezi Zemí a Jupiterem se pohybovala gigantická obydlená planeta Maldek a Venuše ještě byla jedním ze satelitů vzdáleného Uranu. Úzce technokraticky orientovaná alheistická civilizace Maldeku při svých neuvážených experimentech způsobila ničivou explozi Maldeku a následující planetární kuli/i. ledna / velkých trosek Maldeku byla slapovými silami vysunuta na extrémní oběžnou dráhu a vždy po 6 I 15 letech se dostává do těsné blízkosti Země a vyvolává kataklyzmata gigantických rozměrů, při kterých dochází ke změnám tvarů pevnin, orogenezi nových horstev. překocení zemské osy provázené změnou smyslu rotace, což způsobuje nepředstavitelně ničivé zátopy ničící vše živé. Nimiru jako obří galaktické kyvadlo vyměřuje čas evoluce lidských ras a zasahuje do pozemských válek tak. že není vítězů.