SS bratrstvo zvonu

Neuvěřitelná tajná technologie nacistů

Joseph P. Farrell

Obsah

Věnování...............................................................................................................................................1

Předmluva.............................................................................................................................................2

Část první - „Zákulisí“..........................................................................................................................6

1. „V hodinu dvanácté“....................................................................................................................7

2. „Problém Peenemünde“.............................................................................................................29

3. „Srdečné pozdravy z Ruska“: Hypotéza dvou vesmírných programů.......................................44

Část druhá - „Zvon“............................................................................................................................89

4. „Das Laternenträgerprojekt“: Zvon a Igor Witkowski..............................................................90

5. „Práce v odvětví fyziky, jež byla z všedního pohledá monstrózní“.........................................121

6. „Komu zvoní hrana“: Skalární fyzika, energie nulového bodu a vířivý éter: Spekulativní

rekonstrukce Fyziky zvonu..........................................................................................................152

7. „Gerlachova nová alchymie“: Mysteriózní sérum 525............................................................170

Část třetí „Bratrstvo“........................................................................................................................190

8. „Corso a den poté“: Další dokumenty Majic-12 ve světle nacistické technologie..................191

9. „Mae Brussellová“: Přeživší nacisté a JFK.............................................................................239

10. „Co je Bratrstvo zvonu?“ Bratrstvo zvonu v historii a praxi.................................................268

Věnování

Na vzniku této knihy se podílela řada lidí. Rád bych předně poděkoval svému příteli Richardu

E. Woodovi za pomoc při pátrání na Internetu, které vedl na moji žádost, po jistých tématech, jež se

objevují zde a také, jak doufám, v následující knize. Jsem rovněž hluboce zavázán panu Igoru

Witkowskimu za opravdu rychlé a včasné odpovědi na mé dotazy a za to, že mi dovolil použít

mnohé fotografie pocházející z jeho vynikající knihy The Truth About the Wunderwaffe. Rád bych

mu rovněž poděkoval za to, že jako první vyšel na veřejnost s příběhem o zvonu, který se může stát

nejvýznamnějším příběhem o potlačované a zatajované vědě a technologii dvacátého století.

Doufám pak, že má vlastní kniha přispěje k většímu zájmu o prvotřídní výzkum pana Witkowskiho

ke knize The Truth About the Wunderwaffe.

Rád bych také poděkoval panu Henrymu Stevensovi z Německého výzkumného projektu a

autorovi knihy Hitler’s Flying Saucers za možnost použít obšírné vyprávění uváděné ve čtvrté

kapitole. Věřím, že toto líčení může být vůbec prvním popisem chodu a testovacích podmínek

zvonu, a jsem mu velice vděčný, že mě s ním seznámil. Stevens, podobně jako Witkowski, je

neúnavným badatelem po říši exotické nacistické technologie, a co je ještě důležitější, během svého

obsáhlého výzkumu se nepřestal zajímat o nacistický původ některých UFO.

A jako vždy, poděkování mému vydavateli Davidu Childressovi, zvláště pak za to, že tu byl,

když bylo třeba.

A nakonec nejdůležitější vyjádření díků mé matce, která mi poskytla zázemí během obtížného

přechodného období mého života, právě když jsem pracoval na této knize.

1

Předmluva

V předmluvě k předešlé knize o německých tajných válečných zbraních, Říše Černého slunce:

Tajné nacistické zbraně a studenoválečná spojenecká legenda, jsem se zmínil o své mladické reakci

na zavraždění prezidenta Johna F. Kennedyho a o svém zmatku ohledně následných zjištění

Warrenovy komise a její teorie „magické kulky osamělého střelce“. Potom jsem pokračoval, abych

se zmínil o dalších nesrovnalostech oproti historii, jak jsem se ji učil ve škole, zejména o

skutečnosti, že atomovou bombu, která byla shozena na Hirošimu a která obsahovala uranovou

„kulovnicovou“ spoušť, americká armáda vůbec nevyzkoušela. Zmínka o těchto dvou zvláštních

událostech v předmluvě není ani náhodná ani pouhý rozmar, neboť nejsou bez vztahu. Ve

skutečnosti se nejedná ani o volný vztah, protože mezi nimi existuje přímá souvislost - a v

některých případech je silná jako lodní lano - hotové zřetězení.

Nejsem prvním autorem, který upozorňuje na to, že v pozadí atentátu na JFK se skrývá

všudypřítomné spojení s nacisty, a ani si nemyslím, že budu poslední. Dobře známá teoretička na

téma konspirací a badatelka v problematice atentátu na JFK Mae Brussellová byla možná prvním

velkým „alternativním badatelem“, který se vyjádřil k tomuto aspektu atentátu. Další už šli v jejích

stopách, tu a tam přidali nějaký detail nebo příběh, ale byla to Brussellová, kdo se prvně odvážil

odkrýt ony senzační podrobnosti. Nehledě na její schopnost vyčmuchat detailní spojení ve spiknutí,

a to i když dokázala pominout snad tu nejpodstatnější věc spojující je s nacisty, totiž příhodu v

Roswellu a jediný možný motiv vraždy JFK: nacistickou technologii.

Jenže u běžného čtenáře, dokonce i takového, který je náchylný věřit nějakému druhu spiknutí

týkajícího se chladnokrevné vraždy prezidenta Kennedyho, musí myšlenka na to, že tu je jakási

spojitost s nacisty, pořádně napnout důvěřivost. Dokonce i Brussellová zdůrazňovala, že

vydedukovat takovou spojitost by překonalo i tu nejdivočejší představu Roberta Ludluma,

populárního a dobře známého autora špionážních thrillerů v 70. a 80. letech dvacátého století.

Ovšem spojit tohle všechno dohromady a ještě s Roswellem, založením skupiny Majic-12, celého

zpravodajského aparátu „národní bezpečnosti“ americké vlády, to by vskutku mohlo napnout

důvěřivost až k prasknutí. Jenomže to je ve skutečnosti to, o co v tomto případě, jak věřím, alespoň

zčásti jde. A o tom tato kniha částečně je.

Ovšem tady, stejně jako v knize Říše Černého slunce, se pozornost soustředila nejen na

důsledky pozůstatků nacismu a možnost, že jeho projekty tajných zbraní pokračovaly nezávisle na

kterékoliv vládě poválečného světa. Pokročíme rovněž ohledně podrobného srovnání nacistického

vývoje exotické fyziky a technologií v době války s technologiemi rekuperovanými z

„havarovaného stroje“, jak to naznačují dokumenty Majic-12, s čímž jsme začali už v knize Říše

Černého slunce, protože od jejího vydání se mi dostaly do rukou nové listinné důkazy a ty si naopak

vynutily další pátrání, jež započalo v 16. a 17. kapitole předešlé knihy. Jak uvidíme v hlavní části

tohoto textu, tyto dokumenty téměř nikde nesvědčí o protikladném souboru údajů, na něž jsme

narazili v dokumentech Majic-12 zkoumaných v knize Říše Černého slunce, ale spíše mnohem

přímočařeji ukazují na pozemský, třebaže neznámý původ havarovaného stroje. A přinejmenším v

jednom případě ukazuje dokument Majic-12 jasně prstem na nacistické Německo, a také vrhá stín

podezření na pro všechny příhodnou smrt generála Pattona. Když tyto detaily porovnáme se

známým vývojem při výzkumu nacistických tajných zbraní, dostaneme docela znepokojující obraz.

Ještě více nás však znepokojuje to, proč jsou takové dokumenty a v nich se nacházející doklady o

pozemském původu (UFO) stále ignorovány severoamerickou ufologickou komunitou.

Jako taková je tato kniha, podobně jako ta předchozí, o exotických zbraních, jež nacisté

vyvíjeli, a o docela monstrózním odvětví fyziky, kterou rozvíjeli jakožto platformu pro tyto zbraně.

Právě tak je tato kniha i o důsledcích takového odvětví fyziky a zbraní pro současnou politiku a

historii. Jak uvidíme, tato fyzika má silnou vazbu na „skalární“ nelineární „elektroakustické“ vlnění

2

a na myšlenky, jež poprvé rozvinul Tesla a následně je rozpracovali němečtí a sovětští fyzici, a

rovněž na to odvětví fyziky, jež jsem postuloval jako základ, o nějž se opírají mé tři knihy o Velké

pyramidě a hypotéze, že sloužila jako zbraň: The Giza Death Star, The Giza Death Star Deployed a

The Giza Death Star Destroyed. Vědci a matematici, kteří se v nacistickém Německu pustili do

průkopnického a revolučního díla v tomto odvětví fyziky, patřili ke špičkám povýšeneckého

klasifikačního systému SS. Skupina vědců a inženýrů zkoumající toto monstrózní nové odvětví

fyziky byla elitním spolkem, „bratrstvem“ uvnitř černého bratrstva SS, které jsem nazval jednoduše

„SS Bratrstvo zvonu“. Jejich krédem, u některých vynuceným nacistickou ideologií a ochotně

přijatým ostatními, byl vývoj úplně nového paradigmatu fyziky, oproštěné od omezení relativity a

„židovské fyziky“. A oni ji dokázali vyvinout.

V této knize tedy jde o složité vzájemné vztahy historie a technologie, jež tu ožívají stejně

jako v té předchozí. Někdo odmítne toto dílo jako ještě spekulativnější, než byl jeho předchůdce. V

tomto ohledu, i když stále věřím, že zavraždění Kennedyho bylo dílem spiknutí, já sám jsem došel k

myšlence možné účasti nacistů mnohem později, přičemž jako většina dávám přednost vidět za sítí

„zájmové koalice“ sestavu mafie, rozčarované CIA a pravděpodobně i složek FBI, velkého byznysu

a zájmů bankovních domů, jež za ní stály, aby se na krátký okamžik sjednotila k dosažení

společného a strašlivého cíle. Takové články, obzvláště v temném spojení mezi vládou, „velkým

byznysem“ a, a to je nejvýznamnější, „bankovním sektorem“, by určitě měly nezbytný vliv a

autoritu, aby to až do dnešního dne udržely v tajnosti Avšak motiv pro takové nepřetržité utajování

zůstává nejasný.

Ale jenom do té doby, než si dá člověk dohromady nacisty a pokročilou technologii - jejímž

blahodárným projevem je příslib konce současných energetických technologií - a geopolitické

uspořádání, které se nám snaží vnutit, s hrozbou totálního převratu globálního ekonomického

„řádu“, a tady je - ve svém zhoubném projevu - zlověstná kvůli té nejtemnější vidině zbraní, jež

naprosto překonávají i ty nejdivočejší termonukleární fantazie Edwarda Tellera nebo Andreje

Sacharova, opravdu schopných zničit celé planety. Přidejte si k této směsici ještě články uvnitř

federální vlády soptící vztekem a strachem, vydané do područí globálních korporačních oligarchií a

zaměřené na zamlčování skutečností veřejnosti a tajný vývoj alternativní fyziky a energetických

systémů, a hned tu máme zájmovou koalici, jež by měla silný motiv k vraždě prezidenta, který

opakovaně dával najevo, že je připraven to všechno úplně rozložit, nebo to přinejmenším alespoň

částečně na veřejnosti rozmazat.

Někteří tedy mohou toto dílo odmítnout jako paranoidní rozcvičku, a možná, že tomu tak je.

Jenže vzhledem k historii vládnutí v moderních dobách člověk nemůže být nikdy dost paranoidní.

Koneckonců, oni paranoidní jsou. A jako lekce paranoie s globálními ambicemi je nacistický režim

Třetí říše úplně jedinečný. Vyžaduje to opravdu silnou paranoiu vést národ velikosti státu Texas k

dobývání Evropy a vést válku s velkou částí světa po dobu šesti let, a pak uprostřed toho všeho s

typickou německou důkladností a organizačním talentem plánovat pokračování nacismu po válce.

Podobně to chtělo jedinečnou paranoiu snít o fyzice s takovou flexibilitou, nejen se schopností

zničit celou planetu, ale také s nekonečným příslibem v oblasti energie a propulzní technologie, a

potom začít s teoretickou přípravou a experimentálními přípravnými pracemi, aby uvedli tuto

fyziku do praxe a zkonstruovali zbraně a pohonné systémy. Jak tato kniha prokáže, v době německé

kapitulace už učinili ve své práci dostatečný pokrok, takže v ní pokračovali i po válce v řadě

„hostitelských“ zemí včetně Sovětského svazu, Jižní Afriky, Japonska, Brazílie, a ano, i v

(Západním) Německu.

Jsou však ještě jiné důvody, proč se tu musel objevit další svazek. Prvním z nich bylo to, že

jsem nabyl některé z válečných prací fyziků zmiňovaných v knize Říše Černého slunce. Získání

těchto prací mě donutilo opravit jisté nepřesnosti v předešlé knize a zároveň s nimi povstaly i nové

otázky. Zadruhé, v úžasné edici o Hitlerových „zbraních vítězství“, Hitlers Siegeswaffen

německého autora Friedricha Georga, vyšla docela nedávno, v minulém roce, kniha líčící jeho

3

bádání o německých raketách dlouhého doletu, naváděcích systémech a rodícím se vesmírném

programu. Tento výzkum, umístěný do širších souvislostí s projekty SS na poli radikální fyziky,

vyvolává nové otázky ohledně „spojenecké legendy“, jež poprvé zazněly v knize Říše Černého

slunce. Georgův výzkum, jak uvidíme, rovněž vyvolává důležité otázky nejenom o tom, co se dělo

v Peenemünde v posledních týdnech války, ale také významné otázky, jež zpochybňují události v

Roswellu, jak je líčí podplukovník Corso ve své slavné knize Den po Roswellu.

Stejně významný je znamenitý výzkum polského vojenského badatele Igora Witkowskiho

týkající se všech aspektů německých tajných zbraní, jenž byl nakonec vydán anglicky v jediném

svazku pod názvem The Truth About the Wunderwaffe. Je třeba říci, že materiál ve Witkowskiho

knize o vůbec nejtajnějším projektu SS, zvonu, značnou měrou rozšiřuje množství informací

dostupných v angličtině. Witkowskiho bádání přeložené do angličtiny by samo o sobě vyžadovalo

samostatný svazek ke knize Říše Černého slunce. Proto se zcela spoléhám na Witkowskiho

magisterské studium na tomto poli. Jeho výzkum dále vyvolává vážné otázky a pochybnosti o

tvrzení podplukovníka Corsa, že po události v Roswellu byla do amerického průmyslu postupně

implantována mimozemská technologie. No a samozřejmě jeho výzkum vytvořil podstatný základ

pro mé vlastní pátrání po zvonu a exotické fyzice, již může představovat.

Jak se však ukáže v hlavní části mého díla, zasadil jsem zvon a fyziku, kterou snad

představuje, do velice odlišného interpretačního rámce, a připouštím, i mnohem radikálnějšího a

spekulativnějšího kontextu než Witkowski. Zdá se mi, že to bylo nutné jak kvůli signaturním

účinkům, jež se zdál mít, tak také kvůli náznakům, že Němci zkoumali odvětví fyziky, jež má

mnohá pojmenování, já ji však - následuje příkladu Toma Beardena a jeho výzkumu na toto téma -

nazval „skalární“ fyzikou.

Taková fyzika představuje nejen nový a účinný zdroj energie, nýbrž právě tak i bezmeznou

ničivou sílu. Proto její pokračující a možná i nezávislé rozvíjení různými kriminálními

konspiracemi a syndikáty mohlo vskutku být jedním z hlavních faktorů a motivů v atentátu na

prezidenta Johna F. Kennedyho.

A konečně to byl vynikající výzkum Cartera Plymtoma Hydricka mající v závěru podobu

knihy Critical Mass: How Nazi Germany Surrendered Enriched Uranium for the United States’

Atomic Bomb. Poněvadž tu došlo k malým opravám oproti internetové verzi, na niž jsem se

spoléhal při psaní knihy Říše Černého slunce, opravám, jež si samy o sobě vynutily nové spekulace

- a mnohé pocházejí přímo od Hydricka zdá se být pochopitelné, že toto dílo bylo nejlepším

místem, kam se obracet ohledně některých vývodů. V každém případě zůstává Hydrickova práce

standardem v této alternativní historii tajných zbraní druhé světové války, který - podobně jako

Witkowskiho nebo Meyerův a Mehnerův výzkum - seriózní zvídavý čtenář zabývající se tímto

zamlčovaným a utajeným kusem historie a vědy jednoduše nemůže a nesmí ignorovat.

Nakonec je třeba říci něco o mém vlastním postoji k UFO a mé „filosofii“, aby si čtenář

nemyslel, že obsah této knihy lze brát od začátku do konce jako jejich ztělesnění. Nejprve chci

zásadně vysvětlit, že filosoficky vzato nejsem proti představě mimozemského života, ani - za tím

účelem - proti představě životních forem, jež obývají „vyšší dimenze“ nebo „úrovně existence“.

Řeknu-li to takto, pak podobně nejsem ani proti představě, že takové životní formy mohly navštívit

nebo snad už i navštívily Zemi. Jsem však přesvědčen, jak čtu zprávy o různých „kontaktech“ a

„únosech“, že mnohé, co spadá pod tento fenomén, je hluboce duchovní a - odvažuji se říci - i

zlověstné povahy.

Budeme-li mít toto na mysli v širším kontextu, co si tedy počít se skutečným UFO? Co si totiž

počneme s těmi zprávami, které jasně naznačují existenci skutečného vyspělého „letounu“? Třebaže

jsem stále přesvědčen o tom, že existuje mnoho pravých zpráv - a dokonce některé ještě úžasnější

záběry, jež pořídil raketoplán NASA - pak, abych byl spravedlivý, osobně jen v pár případech

detekuji fyzikální a výkonnostní signatury, jež si vynucují považovat je za „mimozemské“, totiž že

4

tento fenomén má původ mimo tuto sluneční soustavu. Nepopírám extrémní parametry výkonu,

ovšem ve většině případů oznámené parametry pořád ještě nedosahují těch, jež bychom při

mezihvězdném cestování považovali za praktické. Kromě toho si plně uvědomuji, že spojovat

některé fenomény a dokumentární důkazy s nacisty je v ufologické komunitě názor rozhodně

nepopulární. Převládá tam totiž takový, jejž razí zvučná jména prosazující mimozemskou hypotézu

bez ohledu na to, co se ví, a dokonce i tehdy, kdy by znali lepší. Předkládají ty svoje dokumenty a

ohledně jejich autenticity argumentují zcela přesvědčivě, a potom jdou a argumentují na základě

jejich obsahu, že mimozemská hypotéza je nejpravděpodobnějším vysvětlením „zastíracích

manévrů vlády ohledně UFO“. A já nepopírám váhu ani pádnost jejich argumentů. Jenže jak

uvidíme, existují jiné dokumenty, jež stejně přesvědčivě tuto hypotézu vyvracejí, a tato dobře

známá jména se o nich na svých konferencích nikdy nezmíní, neboť jasně naznačují „nacistický

aspekt“ této události, a to i tehdy, pokud by byla mimozemská hypotéza v jeho rámci zachována.

Abych byl spravedlivý, způsob, jakým využívám „nacistické legendy“ při pokusu

reinterpretovat historii MAJIC-12 a Den po Roswellu podplukovníka Corsa, lze vykládat právě tak

špatně. Nevěřím tudíž, že „nacistická legenda“ vysvětluje všechna pozorování UFO, z

jednoduchého důvodu - jejich příliš mnoho na to, aby mohly všechny pocházet z tohoto zdroje.

Vysvětluje jenom omezený počet případů, během určitého časového rámce a v určitých lokalitách.

Navíc také vysvětluje některé motivy těch, kteří potlačují „pravdu kolem UFO“, ale určitě ne

všechny motivy.

I když jsem se snažil snížit možnost nedorozumění, neočekávám, že se tato kniha v nějaké

blízké budoucnosti stane pozvánkou na nějakou ufologickou konferenci, ani že si za tím účelem

získám přízeň těch, kdož jsou zběhlí v „esoterických vědách“, a to z důvodů, jež budou zřejmé po

přečtení hlavní části tohoto díla.

Zůstává tedy pouze na čtenáři, aby rozhodl, zda byl z převážně spekulativní rekonstrukce, jež

nyní následuje, vystavěn solidní a jasný případ.

Joseph P. Farrell, 2005

5

Část první - „Zákulisí“

„Závod“ o Měsíc

•

Základy velkolepého vesmírného projektu byly položeny v průběhu druhé světové války.

•

Tento projekt byl pojat a navržen jako spolupráce mezi dvěma supervelmocemi.

•

Studená válka, jejíž aspekty umožnily tento projekt realizovat a utajit, představovala

příhodný pláštík.

MARY BENNETTOVÁ a DAVID S. PERCY:

Dark Moon: Apollo and the Whistleblowers, str. 200.

6

1. „V hodinu dvanácté“

„Metody a filosofie, jez s sebou přivezli nacističtí vědci, způsobily vážné narušení bezpečnosti

Spojených států a byly příčinou nepředstavitelné hrůzy amerických vojáků, že stejně jako vězňové

koncentračních táborů během války, i oni poslouží jako pokusní králíci. “

LINDA HUNTOVÁ: Vláda Spojených států, nacističtí vědci a projekt Paperclip: léta 1945 až

1990

„James Webb, druhý administrátor NASA, si stěžoval na to, že Němci obešli systém tím, že se

pokusili postavit Saturn V z vlastních zdrojů existujících ve středisku. Rocco Patrone, který se stal

výkonným ředitelem v roce 1973, řekl, že Webb měl pocit, že tuto skupinu je třeba mnohem přísněji

kontrolovat. “

4. ledna 1945 si americký generál George S. Patton zapsal do diáře pozoruhodnou poznámku:

„Tuhle válku můžeme pořád ještě prohrát.“ Šlo o nevšední tvrzení zejména proto, že poslední velká

německá ofenzíva ve druhé světové válce, bitva v Ardenách, skončila a vítězné spojenecké armády,

podobně jako jejich sovětský protějšek na východě, se chystaly zasadit poslední smrtící úder

hroutící se Hitlerově Třetí říši. V hlavním stanu spojenecké expediční armády (SHAEF) převažoval

optimismus. Z nějakého důvodu měl však generál Patton, přezdívaný „Krev a bláto“, navzdory

dobře známé představě veřejnosti o jeho bravurnosti a optimismu, vážné soukromé pochybnosti a

výhrady. Otázka stojí: Proč? Vskutku proč, když podle každého běžného vojenského odhadu byla

německá říše u konce s dechem. Byla to jenom otázka… času.

Ale dokonce i na ztroskotavší německé ofenzívě v Ardenách - bitvě o výběžek - je něco víc,

než je zřejmé, když do toho člověk zahrne i tezi z mé předcházející knihy Říše Černého slunce, že

nacisté mohli vyhrát závod o atomovou bombu dlouho před projektem Manhattan. Cílem této

německé ofenzívy bylo podle obvyklých vysvětlení prolomit slabé americké obranné pozice v

Ardenách, přesunout se za spojenecké linie v Holandsku, dobýt přístav v Amsterodamu, a tak nejen

vrazit klín mezi americké a britské síly, ale rovněž přerušit zásobování armádě britského polního

maršála sira Bernarda Law Montgomeryho v Nizozemí. Jenže takové standardní vysvětlení selhává

jednoduše z toho důvodu, že Spojenci by bývali měli být schopni využít holandských přístavů k

zásobování „obklíčených“ armád. Na konci války se tedy objevuje mezi „zřejmými“ a „dobře

známými »fakty«“ ještě další záhada. O co skutečné se pokoušelo německé velení a proč by to mělo

působit takovou starost generálu Pattonovi a být příčinou jeho poznámky v diáři? Britský autor

Geoffrey Brooks přesně vystihl skrytý vojenský a politický důvod, který stojí za nacistickou

ofenzívou, když vznesl následující námitku:

Hitlerův pobočník von Below, velitel protivzdušné obrany, v roce 1982 poznamenal ve svých

pamětech, že zaboha nemohl pochopit, proč chtěl Hitler postoupit do Antverp - „místa, jež nikam

nevedlo“.

Jenže odpověď se možná ukrývá v kuriózní objednávce, která byla zaslána do německých

doků v období, které překvapivé německé ofenzívě předcházelo, neboť objednávka na dvacet čtyři

pětisettunových ponorných barží schopných transportovat a odpálit rakety V-2U směřovala do doků

ve Štětině a Elbingu. A Londýn je právě z Antverp v doletu V-2.

Jenže tahle záhada zdaleka nekončí, protože ofenzíva zaměřená jenom na obnovení

bombardování Anglie pomocí V-2 nedává ještě žádný smysl. Podle Brookse člověk pouze začíná

vidět logiku skrývající se za německou ofenzívou tím způsobem, že ji vnímá ve spojení s

pokračováním útoků V-2, protože „válečné operace V-2 byly selháním. A Hitler to věděl. Muselo tu

být něco výjimečného, aby to všechno dostalo smysl.“ O co šlo v případě „něčeho výjimečného“,

7

naznačil nikdo jiný než zástupce velícího generála zpravodajské služby armády leteckých sil

Spojených států, generálporučík Donal Putt, krátce po válce v roce 1946. Stojí za to ocitovat

Brooksovy komentáře v plné šíři:

(Generálporučík Putt) řekl Společnosti leteckých inženýrů: „Němci připravovali všeobecně

celému světu a Anglii zvlášť raketové překvapení, jež by - jak se má zato - změnilo běh války,

kdyby se invaze bývala zpozdila byť jen o tak krátkou dobu, jakou je půl roku.“ Stranou bývá ještě

Putt citován, že tvrdil, že „Němci měli rakety V-2 s atomovými hlavicemi“. Překvapení je

překvapení a až dosud se běžné raketové zbraně ukázaly být neproduktivní. Dolet V-2 byl něco přes

300 kilometrů. Rozhodujícím úspěchem spojeneckého postupu po prosinci roku 1944 bylo tedy

zatlačit německé síly za tuto hranici. Cílem operace v Ardenách byl belgický přístav Antverpy, který

se nachází pouhých 300 km od Londýna.

A zase jinými slovy, nacistická atomová bomba je skrytou logikou věci v operačních plánech

obou stran na sklonku války a velmi pravděpodobně je i skrytou operační logikou za jinak vojensky

neobhajitelnou německou ofenzívou v Ardenách. Není pak divu, že si Patton udělal poznámku

„Tuhle válku můžeme pořád ještě prohrát“, přestože už šlo o tak pokročilý válečný čas. Podobně

pak to slouží jako náznak toho, že je-li tento scénář základem jeho poznámek, měl nejoslavovanější

americký polní velitel přístup k některým velmi citlivým informacím.

Jak je patrné z mé předcházející knihy Říše Černého slunce, objevila se v poválečném

západním tisku řada článků podporujících názor, že válka byla vyhrána nikoliv proti hroutící se

Říši, nýbrž prostě v hodině dvanácté. Tyto články obvykle doprovázejí taková hodnocení spolu s

odhalením nacistických tajných zbraní a většina z nich se nachází na „fantastickém“ konci tohoto

spektra. Možná to byl taktický manévr, který měl přesvědčit veřejnost na Západě, že nacističtí vůdci

byli naprosto šílení - jako by bylo k tomuto bodu třeba nějakého přesvědčování - a že jejich naděje

byly divoce bizarní a nerealistické, takže vojenská situace Třetí říše byla na sklonku roku 1944 a

začátkem roku 1945 všechno možné, jen ne beznadějná.

A. „Tuhle válku můžeme pořád ještě prohrát“

Ať už šlo o psychologickou válku nebo ne, dokonce i americká letecká společnost Convair

(Consolidated Vultee Aircraft Corporation) sehrála v tomto jednání svoji roli, když 27. srpna roku

1945 zadala dvojstránkovou reklamu v magazínu Life s článkem pod názvem „…o vlásek“

Několikrát mělo Německo v průběhu evropské fáze této války vítězství téměř na dosah… na

zemi, na moři nebo ve vzduchu.

A kromě toho, při vědomí životní důležitosti nadvlády ve vzduchu se nacisté opakovaně

snažili dobýt ji od Spojenců zpět.

A málem uspěli.

Čas vypršel

Zvláště v posledních měsících války byla naše bezpečnostní hranice tenčí, než se většina z nás

domnívala.

Ale jak tenká byla, je nejlépe známo jen jistým americkým vojenským expertům, kteří již

navštívili některé německé podzemní výzkumné laboratoře a válečné továrny.

Viděli tam tajné zbraně v různých stádiích vývoje… zbraně, které případně mohly obrátit

štěstěnu ve prospěch nacistů, kdyby je bývali mohli troufale nasadit v posledním zoufalém pokusu.

Některé z těchto věcí lze odhalit. Jiné ne - ještě ne.

8

V jedné továrně našli důstojníci americké armády částečně sestavené tryskové stíhačky

radikálně nového designu. Tyto letouny byly potenciálně lepší než cokoliv, co Spojenci měli v té

době k dispozici k boji.

Kdyby býval Němcům nevypršel čas, množství těchto tryskových letounů mohlo změnit

rovnováhu vzdušných sil podle libosti.

V raketové továrně na výrobu V-raket, vydlabané ve vápencové skále přes 240 metrů hluboko,

našli naši technici plány strašlivé V bomby s odhadovaným doletem skoro 5 000 kilometrů.

„Měli jsme v plánu zničit v listopadu New York a další americká města,“ řekl německý

raketový inženýr.

Cíl: USA

V přebudovaném solném dole zkoumali naši zbrojní důstojníci téměř zkompletované těžké

tryskové bombardéry… bombardéry, o nichž Němci prohlašovali, že jsou schopny dopravit vysoce

třaskavé výbušniny na průmyslová města na východním pobřeží Spojených států a přeletět přes

Atlantik zase zpět.

Sám Göring řekl, že letouny byly úspěšně vyzkoušeny ve vzduchu a bývaly by mohly být

nasazeny do operací, kdyby jen Německo vydrželo o tři měsíce déle.

9

Avšak tato katastrofa, a mnohé další, nepřišly ve válečném Německu nikdy zcela na pořad

dne. Dokázali jsme si udržet nadvládu ve vzduchu, kterou jsme získali, a to až do konce… někdy

však jenom o vlásek!

Tento zneklidňující stav záležitostí naznačuje, že na německém raketovém vývoji bylo cosi

více než jenom pomalu a těžce se pohybující V-1 a V-2 s krátkým doletem, dopadající na Londýn a

další západoevropská města. Jestliže opravdu byly na konci války v podzemní továrně nalezeny

plány k raketě s doletem 5 000 kilometrů, pak to jasně naznačuje, že pověstná mezikontinentální

Amerikaraket byla výrobě velice blízko, a z toho vyplývá, že nějaký prototyp už musel být testován.

Kromě toho postoj „vyhráli jsme v hodině dvanácté“ je podpořen ze dvou

nepravděpodobných pramenů. Astronaut Gorden Cooper z projektu Mercury a Gemini prozradil, že

na konci války byla Amerika jenom krůček od katastrofy. Ale ještě sensačnějšího stvrzení ponurého

hodnocení generála Pattona se nám dostává od samotného prezidenta Franklina Delano Roosevelta.

Po obdržení informace přes Turecko, že Němci pracují na „V-3“, která by mohla zasáhnout

východní pobřeží USA, prozradil prezident Roosevelt v dopise z 6. prosince 1944 své sestřenici

Daisy pravý důvod svých obav: nikoliv raketa samotná, ale skutečnost, že Němci vlastnili „zbraň s

názvem V-3, která by dokázala zničit jediným úderem všechno v okruhu kilometru“. Datum zde

uvedené je významné, neboť Rooseveltův dopis mohl přijít jak po německých testech palivo-

10

vzduchových bomb (V češtině označovaná také přívlastky palivo-vzduchová, palivo-vzdušná,

objemově detonující, aerosolová nebo vakuová; v angličtině známá jako thermobaric weapon

(termobarická zbraň, puma či munice), je explozivní zbraň pracující na principu výbuchu

aerosolového oblaku paliva smíšeného se vzduchem a následného vytvoření mohutné tlakové vlny.

- Pozn. překl.), ale, a to je ještě důležitější, také po údajné zkoušce atomové bomby na ostrově

Rügen kolem 10. až 11. října 1944.

Prezident Roosevelt a generál Patton nebyli jedinými vysokými státními úředníky, kteří

vyjádřili zdrženlivost ohledně budoucího vývoje války v této pokročilé době. Ve skutečnosti se za

veškerou spojeneckou převahou ve všech konvenčních zbraních skrýval zneklidňující fakt, pravda,

kterou ozřejmuje následující tajné memorandum:

TAJNÉ

VELENÍ

STRATEGICKÝCH VZDUŠNÝCH SIL SPOJENÝCH STÁTŮ V EVROPĚ (REAR)

Úřad ředitele zpravodajské služby

AAF Sta 390 APO 633, U. S. Army

5. ledna 1945

MEMORANDUM

Určeno: Brigádní generál George C. McDonald, D., I. Hq., USSTAF

1. Vzpomenete si, že odhad SHAEF, k němuž dospělo po dni D v roce 1944, kladl datum

kapitulace Německa na konec prosince onoho roku. Má se za to, že tento odhad SHAEF

silně ovlivnil plánování ve Washingtonu a na frontě. S ohledem na předpovězené datum se

rozhodovalo o druhu vybavení amerických vzdušných sil, o zbraních, taktice, výcviku a

zásobování.

2. Hitlerovské Německo nekladlo datum ukončení války na konec roku 1944. Hitlerovské

Německo s rozhodností a rázně naznačovalo, že očekává, že tato válka ještě potrvá po

dlouhou a blíže neurčenou dobu a že bude usilovat o získání nadvlády ve zbraních stejně

jako po stránce obratného vedení války.

3. S výjimkou několika modifikací a zdokonalení bojují americké vzdušné síly na této frontě v

zásadě se stále stejnými zbraněmi, jaké používaly už v roce 1942. Od roku 1942 do roku

1944 bylo letectvo a bojová technika amerických vzdušných sil nadřazeno prakticky v

každém ohledu všemu, co měl nepřítel na bojišti. Pozemní vojska, ale i letectvo, se během

tohoto prvního období těšila převaze. Toto období skončilo 31. prosince 1944, kdy Německo

stále ještě bojovalo, jenže nebojovalo se zbraněmi z roku 1942. Ve světě vede ve zkouškách

tryskových letadel, střel dlouhého doletu, nových druhů ponorek a v jistých třídách má i

lepší tanky. Velká část jeho výrobních zařízení byla přesunuta do podzemí a napíná všechny

síly k poslednímu sešikování na frontách Vaterlandu.

4. Naše pozemní armády, nehledě na převahu v počtech vojáků a množství vybavení, vedou v

současné době spíše defenzivní boje než ofenzivní, a ledaže by se stav záležitostí rychle

změnil nebo že by se Rusové současně probojovali do Berlína a dobyli vítězství, jinak

budeme muset čelit nelítostnému odhodlání bojujícího Německa a jeho novým schopnostem

po větší část roku 1945.

5. Hrozba spuštění nové ponorky roste a my můžeme očekávat, že admiralita a naše

námořnictvo velice brzo vyvinou tlak, který začne doléhat na strategické vzdušné síly

11

Spojených států, aby dosáhly stavby doků pro ponorky, ponorkových základen a výroby

součástek. Průmysl vyrábějící tanky a ozbrojená vozidla dokazuje, že je v současnosti na

frontě čerstvou a povážlivou hrozbou, takže lze očekávat tlak ze strany pozemních vojsk,

aby část tíhy našeho bombardování dopadla právě na tato produkční centra. Podplukovník

Haines připravil zvláštní zprávu týkající se rostoucí hrozby tryskových letadel… Kdyby toto

pochmurné hodnocení náhodou nesplnilo svůj úkol upozornit generála McDonalda na

pravou podstatu situace, bylo podáno po lopatě naprosto jednoznačně v závěrech na konci

dokumentu:

6. Závěr:

a) Tato válka neskončila ve shodě s plány SHAEF.

b) Načasování SHAEF bylo hlavní složkou vývoje vybavení, výcvikových programů a

organizace lidského potenciálu a dodávek pro tuto frontu.

c) První cyklus a válečné období skončilo, aniž by Německo kapitulovalo, a Německo

naopak vede ve vývoji principiálně nových zbraní a metod, které budou zahrnuty do jeho

výbavy v průběhu roku 1945.

Jinými slovy, Němci jednoduše nevyhověli přáním SHAEF, aby se položili a kapitulovali tváří

v tvář zdrcující přesile Spojenců. A opravdu, jak naznačuje tento dokument, tatáž číselná převaha

byla ohrožena imanentním zastaráváním, pokud jejich technika nebyla v roce 1945 už totálně

zastaralá. Německo, které vyvinulo moderní kombinované a manévrovatelné zbraně, jimiž by

kompenzovalo početní převahu svých potenciálních protivníků, se právě chystalo znovu změnit

vlastnosti zbraní a nachytat spojence nepřipravené a vyvést je z rovnováhy.

Jenže byla realita německého potenciálu v souladu s těmito pochmurnými prognózami

spojeneckých tajných služeb?

B. Německý potenciál na sklonku roku 1944 a počátkem roku 1945

1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

Německý válečný potenciál na konci války se dá asi nejlépe shrnout řadou nedávno

odtajněných dokumentů - poprvé je poodhalil britský badatel Nick Cook - z projektu „Lusty“. Ten

byl, jak poznamenává polský badatel Igor Witkowski, „obdobnou operací jako »Paperclip«“.

Obsah, který skrývají, je „tak naprostým zjevením, že budí dojem, jako by šlo o příběh z jiné

planety“. Dokumenty projektu Lusty sestávají z popisné části, jakož i seznamu vojenských objektů

či cílů v okupované Říši, který pořídila zpravodajská služba. V popisné části, na samotném začátku,

se například zmiňují… ukořistěné německé evakuační transporty - ponorky. Týká se to skutečností,

které nejenže vrhají zcela nové světlo na konec druhé světové války a výsledky vědeckých a

technických úspěchů Třetí říše, ale především jsou šokující kvůli tomu, že jsou dosud obestřeny

hradbou mlčení!

Pod záštitou téhož programu, jak se v něm samotném přiznává, došlo v průběhu tří měsíců k

odsunu téměř 110 000 tun vědeckých prací do Spojených států a tam byly předány zájmovým

agenturám americké vlády. A jako by to nestačilo.

V lomu na draselnou rudu poblíž Bacha, v hloubce 450 metrů pod zemí, byly nalezeny

záznamy Německého patentového úřadu. Šlo přibližně o S2J 000 svazků, které obsahovaly mj. i

tajné složky. (…) Archiv byl postupně evakuován a prostudován. (…)

12

Jde o zásadní odhalení, neboť nás vede zpět ke kontextu „skupiny expertů“ pro tajné zbraně,

jímž byl Kammlerstab SS, a to z toho prostého důvodu, že všechny patenty Třetí říše byly tajně

pečlivě prozkoumány velice utajovanou složkou SS zvanou Forschung, Entwicklung, und Patente,

která se zodpovídala SS obergruppenführerovi Emilu Mazuwovi, o němž bude dále ještě řeč v

kapitole čtvrté.

S odhalením projektu Lusty vystupuje proto vzápětí velmi závažná otázka: narazil tým

americké zpravodajské služby na tento nalezený poklad prostě „slepou náhodou“? Nebo k němu

byli dovedeni? Druhá možnost je pravděpodobnější, neboť je známo, že Kammler se vrátil do Prahy

a do závodů Škoda v Plzni - hlavního stanu jeho „skupiny expertů“ - v posledních dnech války.

Nick Cook předkládá hypotézu, že Kammler tak učinil proto, aby během posledních úprav dal do

pořádku všechny své dokumenty a shromáždil je, aby je mohl vyměnit za svůj život. Pokud tedy

Američané věděli, kde mají hledat, mohla k nim tato informace dorazit jenom z jistého zdroje uvnitř

Kammlerstabu.

Je dobře známo, že SS generál Wolff vedl v závěrečných dnech války tajná kapitulační

jednání s šéfem služebny OSS v Curychu Allenem Dullesem. Co však je známo málo, je, že se tento

proces odehrával s tichým požehnáním nikoho jiného než Adolfa Hitlera a Reichsleitera nacistické

strany Martina Bormana, tehdy skutečného vládce nacistického Německa. Jak dokazuje Carter

Hydrick, klasickou známkou Bormanovy činnosti v průběhu všech těchto jednání s Američany v

závěru války byla výměna technologií za životy předních nacistů. Dovoluje to spekulovat o tajné

historii, která pravděpodobně tvoří základ podivného sledu událostí, jež se na konci války odehrály

v jižním a středojižním Německu a v Čechách. Mezi těmito událostmi je třeba vyzdvihnout

následující:

1. Rychlý postup amerického generála Pattona napříč jižním Německem směrem k závodům

Škoda v Plzni v Československu a podobný spojenecký úder na vojenská zařízení SS v

horském masivu Harc v Durynsku;

2. Tajná jednání mezi šéfem služebny OSS Allenem Dullesem a SS generálem Wolffem;

(Dulles se později stal ředitelem CIA, po fiasku v Zátoce sviní byl prezidentem Kennedym

propuštěn a později jej Lyndon Johnson navrhl za vedoucího Warrenovy komise, která měla

„vyšetřit“ prezidentovu vraždu!);

3. Zmizení SS generála Hanse Kammlera;

4. Zmizení Kammlerova nejtajnějšího výzkumného projektu, „zvonu“, spolu s veškerou jeho

projektovou dokumentací; a konečně;

5. Ironická - a někteří by řekli zvláště podezřelá - smrt generála George Pattona krátce po

skončení války.

Objevují se známky spekulací, neboť pokud by Wolff tajně jednal s Dullesem s tichým

souhlasem Bormanna - a Bormannův souhlas znamenal právě tak i Hitlerův -, pak je

pravděpodobné, že ona záruka byla nalezeným pokladem dokumentů Kammlerstabu, jež mohly

zahrnovat i tajné patenty Třetí říše, zabavené a utajené složkou Forschung, Entwicklung, und

Patente. Neomylná přesnost, s níž byly vedeny poslední americké válečné operace - zejména

Pattonovou 3. armádou - směrem k nejtajnějším střediskům a montážním zařízením Kammlerovy

říše černých projektů, může znamenat jenom tolik, že z nějakých svých vysoce postavených míst

dostávali Američané „informace zevnitř“, které přicházely ze stejně vysoké úrovně uvnitř Třetí říše:

od Kammlera a Bormanna. Patton buď mohl být při některých z těchto operací průzkumníkem,

nebo, což je mnohem pravděpodobnější, měl jednoduše z první ruky přístup k obrovskému

množství polních hlášení výzvědné služby, jež mu umožnily spojit je v celek a získat zevrubný a

téměř úplný přehled o šíři nacistických tajných projektů. Člověk může jen spekulovat, že Pattonova

13

polní hlášení v té době utvořila svého druhu „Kammlerův index“ tajných zbrojních projektů Třetí

říše.

V každém případě by měl příležitost rozkrýt rozsáhlou a skrytou operaci výzvědné služby,

přičemž tím nikoliv nepodstatným byl faustovský obchod s exotickou technologií a poválečnou

spoluprací mezi nacisty a západními spojenci, zejména se Spojenými státy.

A co samotný nalezený poklad? Letmý pohled na mnohé neobvyklé německé tajné zbraně

ukáže, proč generál Patton začátkem roku 1945 - možná se již odehrál „přemet“ při tajných

jednáních a „technologický potenciál“ spojenců stál před překážkou, pokud by tato jednání nebyla

úspěšná - vyjádřil vážné soukromé výhrady ohledně Spojenců, kteří „byli ještě schopni tuto válku

prohrát“.

2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

Zatímco projekt Lusty se týkal výlučně nacistické technologie vzdušného prostoru, stojí za to

zmínit se o jednom z nejvražednějších potenciálů, který se už na konci války dostal do výroby:

úplně nová a velmi smrtonosná německá ponorka typu XXL Tento typ XXI tedy nepředstavoval

pouhý prototyp čekající na výrobu; nebyl to pouhý potenciál. Byla to skutečná a vážná hrozba, která

by na moři pro Spojence představovala nekonečné množství potíží, kdyby válka pokračovala jen o

pár týdnů déle. A jak jsem tvrdil v Říši Černého slunce, je pravděpodobné, že Britové měli tu

smůlu, že se střetli s několika ponorkami typu XXI ještě před ukončením válečného stavu. Typ XXI

měl nový pohonný systém, Waltherovu turbinu využívající peroxid vodíku, jenž dovoloval při

ponoření rychlost téměř 17,2 uzlů a podle informací z prvních zkoušek Kriegsmarine byl schopen

se ponořit do vskutku udivující hloubky 330 metrů!2 Některá tvrzení se kloní k tomu, že rychlost

při ponoření se blížila až k 21 nebo 22 uzlům. Typ XXI nadto mohl pokračovat touto fenomenální

rychlostí pod vodou do vzdálenosti téměř 630 kilometrů, než by musel zpomalit, aby se dobily jeho

akumulátory. Takže typ XXI se nepodobal ponorkám kteréhokoliv námořnictva, a dokonce ani

svým předchůdcům v Kriegsmarine, nešlo jenom o ponorné plavidlo; ve skutečnosti to byla první

opravdu moderní ponorková loď, loď navržená tak, aby většinu svých cest podnikala pod vodou,

nebylo to pouhé plavidlo, které se mohlo ponořit, když bylo třeba. Se speciálním „materiálem

absorbujícím radarové vlnění“, pokrývajícím inovované proudnicové větrací trubice ponorky, a

fantastickou maximálně možnou hloubkou ponoření zvládla tato ponorka vyhnout se detekci

amerických lodí až do vzdálenosti 200 metrů, jak se zjistilo při zkouškách pořádaných americkým

námořnictvem na jednom zkušebním exempláři v roce 1946! Jak dokládá polský badatel Igor

Witkowski, tato ponorka „představovala skok z úrovně let čtyřicátých do let šedesátých“.

Ale dokonce ani tento výčet zdaleka neznamená, že by se skončilo s přehledem jeho vskutku

vražedného potenciálu při válce na moři. I kdyby spojenecké letadlo nějak dokázalo uniknout

zaměření na radaru a čtyřem 20-milimetrovým palubním protileteckým kanónům na obou stranách

proudnicové kónické věže ponorky, ponorka by se dokázala ponořit za pouhých 18 vteřin. A to není

ještě vše, protože na rozdíl od jiných ponorek ostatních válečných loďstev by se kapitán typu XXI

dokonce ani nemusel podívat na svůj cíl, aby na něj vypálil 5 torpéd:

Tato ponorka měla naprosto revoluční systém řízení palby torpédy, který jí umožňoval

uskutečnit účinný útok i při úplném ponoření, pozice cílů byly určeny vytvořením trojrozměrných

koordinátu ze zdroje hluku pomocí přepočítávání prodlev přijímaných různými mikrofony, které

byly umístěny na plášti ponorky. Po útoku přešel typ XXI na maximální rychlost, při níž byl

nepřátelský sonar naprosto neúčinný (ten vykazoval účinnost přibližně do 12 uzlů).

Potenciál typu XXI tedy nebyl pouhým „potenciálem“. Byla to smrtící skutečnost.

Člověk si může jenom představovat, co by dokázal napáchat typ XXI, vybavený novými

rádiově nebo zvukem na cíl naváděnými torpédy, mezi spojeneckým loďstvem, kdyby byl býval

14

uveden do provozu v dostatečném počtu. Konec konců, typ XXI s konvenčními torpédy toho

natropil až až…

3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

Dokumentace projektu Lusty, k níž jsme se v předešlém odkazovali, naznačuje, že smrtícím

bojovým vlastnostem typu XXI se vyrovnal, ne-li je překonal, vývoj v leteckých zbraních.

S rostoucí převahou spojeneckých i sovětských leteckých sil na německém nebi bylo pro

Luftwaffe zvyšující se měrou životně důležité jít nekonvenční cestou k znovunabytí nadvlády ve

vzduchu nad celým Německem. Jedno takové řešení, Focke-Wulf Triebflügel, je badatelům dobře

známo. Tato stíhačka s kolmým startem a přistáním (Vertical Take-Off and Landing, VTOL) byla

životaschopným řešením, poněvadž nebylo myslitelné zkoušet startovat nebo přistávat na

rozbombardovaných přistávacích drahách. Řešení spočívalo ve třech křídlech rotujících kolem

středu trupu letadla, každé křídlo bylo na konci opatřeno náporovým motorem. Křídla mohla

naopak rotovat, čímž bylo možno zvýšit nebo snížit úhel útoku. Při startu pomáhaly náporovým

motorům rakety, a co do účinku byl Triebflügel proudový letoun s kolmým startem a přistáním,

kombinovaný s vrtulníkem. Witkowski jej popisuje následovně:

(Toto) jméno lze přeložit jako „hnací křídlo“, což zrcadlí jeho neobvyklý princip činnosti.

Během vzletu a přistání vykonávala zdvih jako rotor helikoptéry, kdežto při letu ve vysokých

rychlostech se „transformovala“ v křídla… Na konci křídel byly instalovány tři náporové motory,

každý s maximálním tahem 840 kg. Během vzletuje podpořily tři Walterovy raketové motory, které

přidaly křídlům akcelerací na rychlosti, jež umožnila start náporových motorů.

Dokud nevyšel anglický překlad Witkowskiho výzkumů, bylo toho o výkonu tohoto

nekonvenčního letadla známo velmi málo a bylo tak spíše kuriozitou.

Witkowski však dokázal získat polskou zprávu z poválečné doby o tehdejších výsledcích

testu, jichž stroj dosáhl:

Maximální rychlost stoupání nepřesáhla 124 km/hod. Po vystoupání do dostatečné výšky

letoun zahájil horizontální let přizpůsobením řiditelných ploch a křidélek. (…) Při horizontálním

letu dosáhl letoun rychlosti 1000km/hod. Rotor pracoval při 520 otáčkách za minutu, jež po

přeměně křídel udělily jejich koncům rychlost 1500 km/hod.

Počáteční rychlost stoupání vyšplhala na 7,5 km/min. Rotor pracoval po dobu 42 minut s

doletem 640 km. Ve výšce 11 km se horizontální rychlost přiblížila 800 km/hod.

Všimněte si, že rychlost stroje v normální výšce činila kolem 1000 km za hodinu nebo

přibližně 600 mil za hodinu. Za pozornost stojí i to, že tento stroj byl zjevně schopen dosáhnout

výšky téměř 11 kilometrů, neboli šesti a půl míle nad zemí, což bylo za války zcela mimo rámec

normální pracovní výšky většiny spojeneckých i sovětských letadel.

Zde citovaný výkon je ještě pozoruhodnější vzhledem ke skutečnosti, že Triebflügel a

podobný stroj byly očividně převezeny do Spojených států jakožto součást projektu Lusty:

Podplukovníka O’Briena dostihla zpráva, že v hornaté části poblíž Salcburku byl spatřen

„podivný letoun“. Pátráním se rychle zjistilo, že tímto „podivným letounem“ byla tryskově

poháněná helikoptéra, jediná svého druhu na světě. Vynálezce a celý jeho personál, který po deset

let namáhavě pracoval, aby ji zdokonalil, byli přítomni střežíce svůj vynález, jako by šlo o vzácný

klenot. Helikoptéra byla vyzkoušena a předběžný povrchní výslech zaměstnanců stačil na to, aby

vyšel najevo její ohromný význam. Byla pečlivě naložena na velký nákladní vůz a převezena do

Mnichova. Odtamtud putovala napříč Evropou do Francie, byla umístěna na loď a přesunuta do

Wright Field spolu se zkonfiskovanými poznámkami, nákresy a pečlivými záznamy experimentů,

které vedl tento vědec a jeho asistenti.

15

Triebflügel a podobné další projekty tudíž nebyly pro americké vojenské velení pouhými

kuriozitami. Představovaly významný technologický náskok před tehdejší americkou leteckou

technologií.

Přetrvává však stále otázka: pokud tento stroj - a tehdy šlo o jediný svého druhu na světě - byl

převezen na leteckou základnu Wright Patterson a jeho vynálezci umlčeni a dokumenty

zkonfiskovány, jak je potom možné, že poválečná polská komunistická vláda o jeho vlastnostech

tolik věděla šest let po válce? Obvyklá odpověď samozřejmě zní, že do tohoto programu pronikli

sovětští špioni, a je to nejpravděpodobnější vysvětlení. Existuje však ještě jiná možná odpověď, jež

začne vyvstávat čím dál jasněji, jak postupujeme kupředu, a totiž že všechny tyto programy po

válce pokračovaly v řadě hostitelských zemí včetně Ruska a nadto byly nezávisle koordinovány z

jediného skrytého centra a mezi buňkami v těchto zemích probíhá výměna informací přes stále

přežívající „Nazi International“.

Triebflügel také ukazuje na další směr, jímž se ubíral německý válečný výzkum, a to s

opravdovou vervou: vysoce výkonné, náporovým motorem poháněné letadlo. A vskutku, když se

pustíme do této oblasti bádání, opět se dostaneme do jedné z oněch oblastí, v níž realita německých

válečných úspěchů ve vývoji tajných zbraní byla zcela opačná, než jak ji líčila poválečná

spojenecká legenda. Jenomže v tomto případě není tato legenda o tom, jak Spojenci získali

atomovou bombu, zatímco Němci zůstali nekompetentními nukleárními břídily, nýbrž se týká

skutečnosti, že Američan Chuck Yeager byl prvním člověkem, který pilotoval letadlo, jež překonalo

zvukovou bariéru, což byla událost, ke které došlo po válce a na počátku samostatných amerických

černých projektů s exotickými letadly a kosmickými zbraněmi.

Příběh začíná u uznávaného experta na náporové motory, prof. dr. Alexandera Lippische a

jeho návrhů na letadlo P-13b s náporovými motory a deltovitým křídlem. Cílem tohoto projektu

byla výroba nadzvukového letadla s laciným a spolehlivým pohonným systémem. Lippisch vytvořil

řadu návrhů počínaje P-12.

Práce na tomto letadle byla přerušena v květnu 1944 a Lippisch začal pracovat na návrhu P-

13b s čistšími liniemi.

Jsou tu jasně zřetelné velké přívody na nasávání vzduchu pro náporové motory a diskovitá

spalovací komora. Avšak pokusy v aerodynamickém tunelu brzo ukázaly přednosti čistého

deltovitého obrysu pro nadzvukové lety, a tak Lippisch vytvořil svůj finální návrh pro P-13b, k

němuž existuje popis z dubna 1945 ve zprávě americké výzvědné služby:

16

Pozoruhodnou věcí na vývoji P-13b je to, že podle jedné verze byla čistá deltovitá verze - tzn.

finální verze, jak ji vidíme shora - verzí, jež prošla zevrubnými testy v roce 1945. Ve skutečnosti byl

návrh dokončen 7. ledna 1945.

17

Jenže prošla kdy tato fantastická nadzvuková stíhačka nějakým vývojem nad rámec stádia

plánů a testů v aerodynamickém tunelu? Nechrne ještě jednou promluvit projekt Lusty.

Dokumentační svazek 599 uvádí seznam různých aktuálních letadel, která byla převezena na

Wrightovu leteckou základnu ve Spojených státech k „dalšímu studiu a vývoji“. Jak je uvedeno v

dokumentech, „byl vypátrán jeden, v některých případech až deset exemplářů z dále uvedených

typů (letadel), jež představují jenom zlomek toho, co bylo nalezeno po usilovném pátrání po celém

Německu“. Zpráva pak uvádí přehled typů letadel, nikoliv jen dokumentaci, jež byly zabaveny:

Letadla Messerschmitt řady 1101,1106,1110,1111 a 1112 a řady obzvláště zajímavé proto, že

ilustrují fázi koordinovaného návrhu letadla, do níž americká letadla nyní teprve vstupují; sedm

pilotovaných letadel na raketový pohon zvláště určených k obranným útokům proti bombardérům;

proudovým motorem poháněná helikoptéra; helikoptéra Flettner-282; kluzák Ju-188; radarem

vybavená dvoumotorová noční stíhačka; čtyřmotorový transportér dlouhého doletu Ju-290; sedm

Me-163, stíhací letouny na raketový pohon; deset Me-262, stíhačky poháněné dvojicí proudových

motorů; Me-162, jednomístná stíhačka poháněná tryskovými motory; pilotované létající bomby

typu V-1, jedno a dvojmístné; Lippisch P-13 Jager, bezocasé křídlo pro nadzvukové rychlosti

poháněné dvěma raketovými motory…

18

Zpráva jasně naznačuje, že do Spojených států byl dopraven skutečný letoun, nikoliv jen

model, třebaže došlo k mylnému označení raketových motorů stíhačky za hlavní pohonnou

jednotku. Ty byly třeba jenom k dosažení dostatečné rychlosti k nastartování náporových motorů.

Ovšem vpravdě senzační informace týkající se P-13b, jež vychází najevo z dokumentů

projektu Lusty, pochází ze svazku 601, kde se tvrdí, že vrcholná zaznamenaná rychlost P-13b se

pohybuje okolo 1,85 Machova čísla, „asi 2 100 km/hod.“, nebo přibližně 1200 mil za hodinu.

Badatelům zkoumajícím UFO bude toto číslo povědomé, neboť se objevuje často v novinových

článcích při líčení výkonů UFO z poválečného období až do konce let padesátých. V každém

případě dokumenty z polského vojenského archivu naznačují, že stroj byl připraven a zevrubné

testy podstoupil zhruba v lednu a únoru 1945, a že vskutku v té době byla Němci překonána

zvuková bariéra, ačkoliv tam není ani zmínky o jménu pilota, který se testu zúčastnil.

Fakt neuvěřitelné rychlosti P-13b a jedinečnost a jednoduchost jeho spalovací komory by

neznamenaly nic méně než revoluci v leteckých zbraních, kdyby bývala válka trvala o málo déle a

letoun se dočkal výroby. Důvod je zcela prostý: byl laciný, neviditelný pro spojenecké radary a

výkonností vyložené předčil prototypy britských a amerických proudových stíhaček, které se teprve

začaly testovat. Ve skutečnosti by výkonu a vlastnostem P-13b odpovídaly kvalitou teprve až

„letouny X“ raného amerického vesmírného programu o pár let později.

19

Pokud jde o Lippische, stal se na letecké základně Wright v Daytonu ve státě Ohio něčím jako

celebritou, poněvadž byl uznáván jako hlavní autorita pro nadzvukové lety. Lippisch pořádal

semináře a přednášky pro své nové americké šéfy. A co je ještě důležitější, Lippisch také dokončil

návrhy pro orbitální vesmírnou stanici schopnou shazovat nukleární bomby na jakýkoliv cíl na

zemi.

4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní

frontě v roce 1941

Mimo toto smrtelné nebezpečí pocházející z vývoje letadel a ponorek na sklonku války tu

byly již známky, že se právě tak už dlouho něco chystá i na pozemní frontě, protože z východní

fronty přicházely vytrvale zvěsti o tom, že německá armáda při více příležitostech použila na ruské

vojenské cíle nějakou zbraň obrovské ničivé síly. V knize Říše Černého slunce jsem naznačil, že šlo

nejspíše o nějakou ranou verzi palivo-vzduchové bomby, vynálezu, který Němci na konci války

dotáhli do úžasné dokonalosti. Zdrojem těchto podivných tvrzení nebylo nic jiného než tajné

japonské komuniké z velvyslanectví ve Stockholmu, a stejně tajné sovětské komuniké nacistům, že

jestli „nepřestanou a neupustí“ od podobných akcí, mohli by sáhnout k nasazení jedovatého plynu.

Další podpora tohoto tvrzení se nenachází nikde jinde než v memoárech Otto Skorzenyho,

slavného velitele komanda SS. Jenže on obšírně líčí, že jejich první nasazení se nekonalo během

obléhání Sevastopolu na Krymu v roce 1942, vskutku ani na počátku bitvy u Kurska v roce 1943,

ale v zuřivé bitvě o Moskvu na konci listopadu a začátkem prosince roku 1941!

Po naší levici se nachází Chimki, moskevské letiště. Odtud je to jenom 8 kilometrů do

Moskvy. 30. listopadu se sem dostal bez jediného výstřelu 62. průzkumný pluk náležející k

Hoepnerově obrněné divizi. Není známo, proč tato příležitost nebyla využita. Naši motocyklisté

couvli.

Na tomto místě začíná následující tajemná epizoda v bitvě o Moskvu, která unikla pozornosti

mnohých historiků. Abychom čelili děsivým raketám „Stalinových varhan“, použili jsme nový typ

raketových střel plněných tekutým vzduchem. Podobaly se ohromným bombám, a pokud mi má

kvalifikace dovolí odhadovat - jejich účinek neměl obdoby. Jejich použití mělo bezprostřední dopad

na obranné síly nepřítele. Nepřítel použil z propagandistických důvodů obrovské tlampače… Jejich

pomocí Rusové několik dní po prvním nasazení našich střel hrozili v odvetě plynovými útoky,

jestliže budeme pokračovat a používat rakety plněné tekutým vzduchem. Od té chvíle, alespoň v

našem sektoru, nebyly už nikdy znovu použity. Nemyslím ani, že by byly použity na jiných úsecích

fronty.

Witkowski potvrzuje výrok, s nímž poprvé přišel Renato Vesco, že výzkum těchto zbraní

hromadného ničení - velká palivo-vzduchová bomba má stejný ničivý účinek jako malá atomová

bomba - vedl prof. dr. Zippelmayer pod příhodným názvem Hexenkessel čili „čarodějnický kotel“.

20

TAJNÉ INFORMACE O POZEMNÍCH CÍLECH ZÍSKANÉ Z OBLASTI SONTHOFSH

Zprávu napsali kapitán válečného letectva N. H. G. Daniels a kapitán válečného letectva R. L.

Bickerdike MAP, RAE Palebné souřadnice BIOS C 28/8.211, C 25/549, C 6/137, C 30/338, O

4/268, C 22/2182, C 21/601

BRITISH INTELLIGENCE OBJECTIVES SUB-COMMITTEE 32 Bryanston Square,

London, W. i.

4. zprávy o spojeneckém bombardování, třebaže byly úspěšné. Ikonoskop začal být využíván

rovněž u protiponorkových zbraní, ale tento ještě nezačal. Odraz infračervených paprsků od cíle,

soustředěných na citlivé místo, způsobil, že začal fungovat elektrický mechanismus řídícího ústrojí

projektilu. Speer nařídil, aby Rambauschke osobně zkonstruoval tuto součástku zařízení.

(e) Umělý horizont

Samoregulační umělý horizont k využití v letadle byl vynalezen dr. Knappsteinem, který má

továrnu v Berlíně-Schönebergu. Pracoval společně s Henschelem, Berlín-Königswusterhausen.

Horizont nebyl ovlivněn žádnými akrobatickými manévry.

21

(f) Dokumenty na mikrofilmech

V Berlíně byla založena agentura, která má na starosti pořídit na mikrofilmy kopie důležitých

technických a politických dokumentů pod dohledem Obersta Sauera, který má úřad na

Potsdamerstrasse 88. Přešel pod působnost Speerova ministerstva, ale kopíroval rovněž všechny

významné dokumenty hlavního úřadu SS. Po prvních těžkých náletech na Berlín v roce 1943 bylo

rozhodnuto ukrýt tři nebo více sad filmových kopií na různě roztroušená místa, pravděpodobně v

jižním Německu.

Má se za to, že gen. ing. Kerrmann a oberst Diesing z R. L. M. jsou odpovědni za evakuační

řád. Manfred von Brauchitsch byl pověřen převozem filmů. Oberst Kneemeier a Diessing z R. L.

22

M., oberst Geist, jenž spolupracoval se Sauerem a šéfem Beschaffungs a Rüstungslieferungsamt

armády, by měl místo jednoho či více úkrytů Tato informace byla předána výzvědné služ letectva a

touto záležitostí se zabývají.

(e) Bomba s tekutým vzduchem

Jelikož výzkum atomové bomby pod vedením Grafa von Ardenne a dalších nepostupuje tak

rychle, jak se doufalo v roce 1944, bylo rozhodnuto pokračovat s vývojem bomby s tekutým

vzduchem… Experimenty s použitím běžného práškovaného uhlí nebyly vůbec úspěšné, avšak

výjimečně dobré výsledky byly získány se směsí skládající se z 60 % z jemně mletého suchého

hnědého uhlí a 40 % tekutého vzduchu. Technikem odpovědným za tuto práci byl dr. Zippelmeier.

První zkouška byla provedena na pozemcích poblíž Berlína s použitím nálože o hmotnosti zhruba 8

kg prášku v nádobě z tenkého cínového plechu. Tekutý vzduch byl vylit na prášek a obě složky byly

smíchány dohromady dlouhým dřevěným míchačem. Kreutzfeld tak učinil sám a byl následnému

testu přítomen. Oblast se stromy apod., s poloměrem působnosti 500 až 600 metrů, byla zcela

naprosto zničena. Nato se exploze začala zvedat a byly zničeny jen vrcholky stromů, ačkoliv

intenzivní exploze pokryla oblast v okruhu 2 km. Zippelmeier pak dostal nápad, že lepšího účinku

by mohlo být dosaženo rozptýlením prášku v podobě oblaku před explozí. Další pokusy byly

prováděny s papírovým kontejnerem impregnovaným nějakou voskovitou látkou. Ke spodnímu

konci tohoto kontejneru byl připevněn kovový cylindr a na zem dopadl první, čímž došlo k

rozptýlení prášku. Po krátkém časovém intervalu v řádu čtvrt sekundy explodovala v kovovém

cylindru malá nálož a vznítila tmavý trychtýř utvořený z mraku prachu a tekutého vzduchu. Bomby

musely být plněny těsně před vzlétnutím letadla. Bomby s náloží 25 a 50 kg prášku byly svrženy na

Starbergersee a byly pořízeny snímky exploze. Standartenführer Klumm měl fotografii oblasti a

ukázal ji Brandtovi (Himmlerův osobní rádce). Intenzivní exploze pokryla oblast o poloměru 4 až

4,5 km a explozi bylo cítit v okruhu 12,5 km Když byla bomba svržena na letiště, došlo ke značné

destrukci na vzdálenost 12 km, jakož i vyvrácení všech stromů na kopci ve vzdálenosti 5 až 6 km.

Ve vzdálenosti 12,5 km byly zničeny už jen vrcholky stromů.

Dr. Hahnenkamp se rovněž zajímal o spolupráci s dr. Zippelmeierem a oba vědci pracovali

pro R. L. M. v laboratořích výzkumného institutu poblíž Vídně. Zhruba na konci září roku 1944 byl

Zippelmeier přestěhován do Hornovy továrny na výrobu gyroskopických kompasů v Plauenu v

oblasti Vogtlandu (Sasko), ale byl pravděpodobně evakuován předtím, než Rusové tuto oblast

okupovali. Explozivní materiály byly připraveny specialisty z Nobelovy společnosti.

C. Výslech Josefa Ernsta

Během vyšetřování vyšlo jasně najevo, že Skorzeny rovněž naznačuje, že jako metody jejich

vypouštění bylo použito systémů raketového dělostřelectva. Ve světle této skutečnosti měly SS

pancéřové a pancéřově-granátové divize často doplněk v podobě tzv. dělostřelecké jednotky

Nebelwerfer. Těmito jednotkami byla dělostřelecká děla s hlavněmi pro šest raket, s ráží od 150 mm

po 280 mm. U typického děla Nebelwerfer bylo těchto šest hlavní uspořádáno do podoby

šestiúhelníku na jinak konvenční rozevírací dělostřelecké lafetě. 28omm jednotky Nebelwerfer by

byly ideálním systémem vypouštění palivo-vzduchových bomb.

Člověk se může jenom dohadovat, jaký účinek měla na Rusy baterie těchto zbraní odpalující v

raketách palivo-vzduchové bomby. Slovní spojení „taktické atomové zbraně“ a „kobercové

bombardování“ se tomu ale mohou blížit.

V každém případě je však jasné, proč se Rusové uchýlili k hrozbě jedovatým plynem. A

možná je také jasné, proč teprve nedávno ruská vláda odhalila, že ztráty na lidech byly daleko vyšší,

než si předtím kdo dokázal představit. Operační schopnost, jakou vykazovala německá armáda

během druhé světové války, a fantastické „poměry počtu obětí“, jichž bylo dosaženo na východní

23

frontě, mohly být způsobeny jedině za přispění nekonvenčních zbraní, a to zbraní hromadného

ničení.

5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

Projekt Lusty také dokládá další senzační tvrzení, s nímž se střetneme mnohem později,

zejména že nacisté se účastnili výzkumu různých typů „paprsků smrti“ nebo „protiletadlových

paprsků“. Tento výzkum se podle všeho odehrával ve Vídni v ulici Weimarstrasse č. 87. Nešlo však

o žádné obyčejné lasery.

Podle polského badatele Igora Witkowskiho německé vládní archivy naznačují, že v roce

1944 dostal zvláštní výzkumný ústav Luftwaffe, sídlící v městě Gross Ostheim, úkol vyvinout

takovou zbraň. Materiály vztahující se k této práci jsou v současné době uloženy v civilní instituci -

ve výzkumném centru v Karlsruhe (Forschungszentrum Karlsruhe) a byly objeveny před pár lety.

Jak jsme viděli v knize Říše Černého slunce, výzkum se rovněž ubíral směrem k exotické

„Teslově“ technologii na univerzitě v Heidelbergu, kde byl objeven podzemní bunkr, v němž se

nacházel velký parabolický disk z umělého křemene používaný k vystřelování pulzů o vysokém

napětí na terče vzdálené několik metrů, jež je měly zničit. V tomto světle stojí možná za zmínku, že

velká německá elektronická firma Siemens A. G. zažádala o jeden z prvních patentů na rentgenový

laser v USA v roce 1955? zhruba půl dekády předtím, než byly „objeveny“ první masery a lasery.

Odrážel patent firmy Siemens ve skutečnosti práci, kterou odvedla Třetí říše?

Zatímco toto nelze s určitostí tvrdit, je možná důležité to, že firma Siemens zřídka kdy

odhaluje pravou podstatu a rozsah svých výzkumů, které byly vedeny během nacistické éry. A je

třeba též významné, že Siemens se možná snažil ochránit patent nebo přístroj dříve za nacistické éry

utajovaný a následně zkonfiskovaný jako kořist, tím že zažádal o patent na rentgenový laser ve

Spojených státech.

Celkem vzato, všechny tyto projekty tajných zbraní - a jde tu jen o špičku obrovského, velmi

vražedného ledovce - naznačují, že nacistické Německo směřovalo k nadvládě na zemi, na moři a

ve vzduchu. Bylo by však chybou se domnívat, že tohle byla hranice jejich ambicí…

24

2. „Problém Peenemünde“

„…Německá »Amerika-Raket« měla být vyzbrojena nukleární hlavicí. Tato zpráva zní

vyloženě fantasticky Bylo však toto nebezpečí reálně?“

FRIEDRICH GEORG: Hitlers Siegeswaffen

V srpnu roku 1946 uvedla vysoce postavená sekce ministerstva války ve známost, že „Hitler

si přál dobýt Měsíc“. V závodech „odkrývání“ po skončení války, před hlasitým spuštěním železné

opony z důvodů „národní bezpečnosti“ a před zrozením spojenecké legendy o nadřazenosti

atomového inženýrství byla taková mimořádná odhalení na denním pořádku. Člověk se opravdu

musí divit, jestli nešlo o psychologickou nebo dezinformační operaci, která se odehrávala na pozadí

těchto raně poválečných odhalení a byla vedena k odpoutání pozornosti, zvláště pak sovětské

pozornosti, od oblastí nacistických úspěchů, které zdaleka nebyly pouhými studiemi a fantaziemi na

papíře. Ale i zde je třeba se zastavit, protože kdyby bývalo nacistické Německo uspělo nebo bylo

dokonce nebezpečně velmi blízko získání atomové bomby před koncem války, jak se o tom

diskutuje v předchozí knize o této látce, pod názvem Říše Černého slunce, pak tento komentář

nelze zamést pod koberec tak snadno. Tato poznámka ministerstva války a dvojstránková reklama

firmy Consolidated Vultee v časopisu Life, odhalující možnou existenci plánů rakety s doletem

skoro 5 000 kilometrů nalezených v podzemní továrně, pak přinejmenším dokládají existenci

raketové technologie - a odtud i nosných systémů pro nukleární hlavice - podstatně rozvinutější než

slabé V-2 se svým omezeným zdvihem a doletem. Jak poznamenává německý badatel Friedrich

Georg, tento komentář poukazuje na existenci měsíční rakety A-14 von Brauna, šlo o projekt

pětistupňové rakety, která měla vynést tři astronauty na Měsíc a umožnit jim návrat na Zemi, kam

měli přistát v „raketoplánu“ ve verzi Erica Sángera.1 A nadto i odhalení firmy Consolidated Vultee

podněcuje k otázce: jak se oni dozvěděli, že tam byly plány k takové raketě? Plány znamenají, že

něco má jít už do výroby nebo to už bylo postaveno. Kde se firma Consolidated Vultee dostala k

takové informaci? Odpověď, jak uvidíme, je docela překvapující.

A pokud vám pětistupňová měsíční raketa, jež má vynést tři astronauty na Měsíc a zpět, a

orbitální „kosmický letoun“ zní znepokojivě povědomě, což by měla, protože by se mohlo zdát, že

von Braunova pozdější nosná raketa Saturn V - skutečná třístupňová nosná raketa pro měsíční mise

Apollo se třemi lidmi - a samotný space shuttle jsou jenom pozdějším vývojem některých

prototypních nacistických projektových koncepcí pro řízené vesmírné mise.

A. USA slízly smetanu

Taková zneklidňující odhalení napomohla k rozšíření dalších prvků spojenecké legendy,

zejména:

(1) že v závodě o získání nacistických tajných zbraní, vědců, inženýrů a přidružených

technologií měli západní spojenci všeobecně a Amerika zvláště lví podíl na kořisti, co se

týče vědců Třetí říše, dostali ty nejlepší z nejlepších, kteří jim umožnili úspěšný měsíční

program Apollo a podobně i jeho rané stádium v podobě mezikontinentálních balistických

střel;

(2) že projekty německých „tajných zbraní“ sestávaly hlavně z „bzučící bomby“ V-1 a rakety V-

2, a polovičatých a nezdařených pokusů ve výzkumu atomové bomby, a že po roce 1942

vyvinuli vědci v Peenemünde máloco dalšího, co by mělo nějakou praktickou hodnotu a čím

by se daly uskutečnit fantazie nacistického velení Po V-2 nacisté nijak nepokročili ve vývoji

25

bombardovacích raket dlouhého doletu kromě projektů na papíře, jež se prakticky nikdy

neuskutečnily;

(3) Němci byli nekompetentní břídilové, když došlo na fyziku nukleární bomby, a nepokročili

nijak zvlášť daleko v získání atomové bomby, natož pak, aby měli sdostatek čistého uranu (a

plutonia) k výrobě alespoň jedné fungující bomby.

Jak jsem demonstroval ve své předcházející knize Říše Černého slunce, co se týče bodu (3),

dostává se spojenecká legenda do vážných nesnází vzhledem k nedávnému odtajnění a výzkumu na

něm založeném. Vskutku, člověk může říct, že tato spojenecká legenda potřebuje vážnou revizi,

pokud by se neměla sprovodit ze světa úplně.

My se nyní vrátíme k tomu, abychom prozkoumali první dvě součásti spojenecké legendy.

Ovšem tento krok se může jevit jako zvláštní místo, jímž začne kniha, která v zásadě nepojednává o

raketách a atomových bombách, ale (1) o mnohem ničivějších a fantastičtějších zbraních,

technologiích a vědě, která je v sobě logicky zahrnovala, (2) o jejich pokračování a možném

nezávislém vývoji, a (3) možných důsledcích tohoto vývoje najeden z nejslavnějších politických

atentátů v moderní historii, na chladnokrevnou vraždu prezidenta Johna F. Kennedyho. Ale dokonce

i zde je aktuální stav německých úspěchů u raket dlouhého doletu zcela v rozporu se spojeneckou

legendou. Dovolili si však také vložit nejlepší příspěvek do diskuse o fyzice a technologiích

spojených s jejich nejvíce utajovaným válečným projektem tajných zbraní, Zvon.

Kratičká úvaha názorně ukáže, proč by měly být součásti (1) a (2) spojenecké legendy vzaty v

pochybnost, protože kdyby USA měly slíznout smetanu v podobě nejlepších raketových vědců -

von Brauna, generála Waltera Dornbergera, Hermanna Obertha, Arthura Rudolpha a dalších jak

potom lze vysvětlit, že během studené války sovětské Rusko v samotných počátcích ve vesmírném

závodu konsistentně vedlo, a to až do přistání Apolla na Měsíci? Sovětské úspěchy naznačují, jako

nic jiného, že ve spojenecké legendě zeje další velká díra.

B. Rané vesmírné úspěchy SSSR

Sergej Koroljov, geniální inženýr a vedoucí osobnost rané éry mezikontinentálních

balistických střel a vývoje zkoumání vesmíru, položil pevné a trvalé základy ruských vesmírných

úspěchů podobně jako jeho protějšek v USA, Wernher von Braun. Jeho vliv přetrvává až do dneška,

když člověk uváží, že ruská nosná raketa Proton je dosud největší konvenční raketou na chemický

pohon v chodu, a nosné rakety se především spoléhají na základní koncept, jemuž razil cestu

Koroljov. Na základě jeho principů a výkonů si sovětské Rusko zpočátku udrželo náskok před

Amerikou a připsalo si na své konto několik „prvenství“ z následujícího působivého seznamu:

1. Bylo první zemí, která vypustila na oběžnou dráhu umělou družici, slavný Sputnik;

2. Bylo první zemí, která vypustila do vesmíru zvíře - pejska Lajku;

3. Bylo první zemí, jejíž člověk, plukovník Jurij Gagarin, vzlétl do vesmíru a úspěšně se vrátil;

4. Bylo první zemí, která vyslala do vesmíru ženu a ta se úspěšně vrátila;

5. Bylo první zemí, která úspěšně vyslala na Měsíc sondu bez lidské posádky, která tam

přistála;

6. Bylo první zemí, které se úspěšně povedla „extravehikulární aktivita“, tj. vesmírná

procházka lidí na oběžné dráze; a v neposlední řadě;

7. Bylo první zemí, která uložila nukleární a termonukleární hlavice do mezikontinentálních

balistických střel, na SS-6 a SS-7 „Sapwood“.

26

Pak, náhle a zcela nevysvětlitelně, Sovětský svaz, jak se zdálo, „ztratil svůj tah“, když mise

Apolla 8 úspěšně proletěla po oběžné dráze Měsíce a mise Apolla 11 na Měsíci úspěšně přistála s

prvními lidmi a vrátila se s nimi bezpečně zpět na Zem. Nevysvětlitelně, protože se zdálo, že to

Sovětský svaz „prostě vzdal“, a pokud víme, nikdy nevyslal k Měsíci svoji vlastní misi s lidskou

posádkou, ačkoliv to bylo dosti dobře v možnostech Rusů. A možná stejně nevysvětlitelně USA

přerušily - pozorujíc „škrty v rozpočtu“ a nezájem veřejnosti - svůj vlastní měsíční program, vzdaly

se už naplánovaných misí Apolla 18 až 21 a zbylé nosné rakety Saturn V rozebraly. Spojené státy se

dokázaly vrátit na Měsíc až v 90. letech s Pentagonem a jeho orbitální nepilotovanou sondou

„Clementine“ Pak najednou Čína vyslala člověka na oběžnou dráhu a vyhlásila svůj záměr dobýt

Měsíc. Náhle se americký zájem opět změnil, jak se zdá, a Bushova administrativa rozhodla, že by

pro Ameriku byl prospěšný úmysl vrátit se k prozatím poslední cestě, cestě na Mars.

Od druhé světové války až po dnešek poskytuje vesmír pohled na zvláštní herecké obsazení a

vskutku zvláštní zápletku: Hitlera, Sověty vedené Koroljovem a jeho týmem německých inženýrů,

Američany a jejich tým německých inženýrů; Francouze ovládající Evropskou vesmírnou agenturu

a. jejich tým německých inženýrů, Japonce, Indy a nyní Číňany. Čína je významná proto, že

podtrhuje aktuální sovětské úspěchy, neboť čínská vesmírná technologie je jenom upravená

sovětská technologie zmodernizovaná pomocí nejnovějších amerických vymožeností…

1. Nosná raketa a její zdvižná síla

Tady se shrnuje všechno to, co Sovětský svaz vyvinul v samotných počátcích u nosných raket

s enormním tahem a zdvižnou silou, jak to dokládá následující srovnávací tabulka amerických a

ruských raket z 50. a 60. let dvacátého století.

Dokonce jen letmé srovnání na první pohled jasně demonstruje, z hlediska hrubé zdvižné síly,

že Rusové měli v prvních letech studené války před Amerikou náskok, a to až do samotného

přistání Apolla na Měsíci.

Samozřejmě to lze částečně vysvětlit skutečností, že Rusové museli vyvinout rakety s větším

tahem než Amerika ze dvou závažných důvodů. Za prvé byli méně úspěšní než Američané v

miniaturizaci komponentů, takže následně měly jejich rakety tendenci být těžší, kilogram za

kilogram funkční. Je tu však ještě mnohem důležitější a očividnější důvod. Vzhledem k relativně

větší severní zeměpisné šířce nemohli Rusové využít vyšší úhlové rychlosti Země jako Američané,

kteří - co se týče zeměpisné šířky - se nacházeli mnohem jižněji. Úhlová rychlost Země na

zeměpisné šířce mysu Canaveral je větší než na sovětském kosmodromu Bajkonur, a odtud plyne,

že americké rakety neměly potřebu vyvíjet takový tah, aby zvedly podobnou užitečnou hmotnost.

Ale tohle všechno ve skutečnosti podtrhne ruské úspěchy ještě více. Práce v mnohem

tíživějších podmínkách, a oni je překonali. Jak tedy byl Koroljov a jeho tým schopen dosáhnout se

svými nosnými raketami takového úžasného úspěchu tak brzo, zvláště když USA získaly „elitu“

německých raketových vědců a inženýrů?

27

28

2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se

„svazkem“ motorů

Bližší pohled na první ruské mezikontinentální balistické střely - obdobu rakety, jaká vynesla

na oběžnou dráhu Sputnik, s jejím typickým „tvarem“ charakteristických ruských raketových

motorů, jež zůstaly po celou dobu až k masivním motorům Protonu naprosto stejné - ukazuje, jak

šel vývoj. Detailní záběr na „Sapwood“ ukazuje, že typická ruská nosná raketa není jedinou

raketou, nýbrž jakýmsi svazkem raket spojených dohromady kolem ústředního trupu, který je sám o

sobě dalším motorem.

C. Co je na tom obrázku špatně?

Jasně, něco na tom obrázku je špatně. USA vskutku získaly ty nejlepší a nejbystřejší

nacistické raketové vědce a technologii, přesto Rusové dosáhli pěkných výsledků s „prostřední“

garniturou vědců a inženýrů. Jak Koroljov přišel na skvělé a jednoduché řešení, jakým je raketa se

„svazkem“ motorů?

Obvykle to bývá vysvětlováno tak, že Koroljov dostal ten nápad jednou při procházce lesem

kolem své dače v Moskvě, když uviděl kořenový systém vzrostlých stromů. To mu vnuklo

myšlenku na charakteristický tvar a koncept sovětských „raket se svazkem motorů“. (David Percy a

Mary Bennettová poznamenali v knize Dark Moon, na str. 192, že názvy amerických raket byly

vybrány podle tajného okultního programu „Tvrdíme, že kódová označení, jichž se od Američanů

projektům dostalo, odhalují prostřednictvím slovní asociace (ať už to byl záměr či nikoliv) mnohé

29

ohledně jejich funkčnosti. Názvy raket navržených v oněch dobách (Wernherem von Braunem)

zněly Redstone (Červený kámen) a Jupiter. Třebaže stará zbrojovka, v níž v Huntsville pracoval, se

jmenovala Redstone, je zajímavou shodou okolností, že Mars je také červenou planetou. Jupiter,

spojovaný s válkou a vítězstvím, je římské jméno boha, jehož Řekové nazývali Zeus a který byl

otcem Apolla.“) Ve světle nyní známého stavu německé válečné raketové techniky to však nemůže

být nic jiného než pokus odvést pozornost od skutečného původu tohoto konceptu, neboť jde o

jednoduché a účelné řešení, jak rychle získat velkou kapacitu zdvihu, které je spíše příznačné pro

národ, který je ve válce - a ve spěchu - a usiluje i o rychlé vykročení do vesmíru a o rakety s

dlouhým doletem schopné nést nálože. Je to i prostředek v nouzi, který - podobně jako nacistické

rozhodnutí usilovat jenom o uranovou atomovou bombu - přesně vyhovuje praktickým požadavkům

nacistického Německa.

D. Skutečný původ rakety se svazkem motorů: „Projekt Zossen“

Potom už vůbec nepřekvapí, že skutečný původ konceptu nosné „rakety se svazkem motorů“

vznikl ve válečném nacistickém Německu, kde se tato idea objevila - už v roce 1942 -, aby se

„spojilo dohromady“ 5 raketových motorů V-2 a odpálily se současně, čímž se mělo dosáhnout

většího zdvihu a doletu. Plán dostal název „Projekt Zossen“, což je možná vodítko k tomu, že

původ této ideje vzešel z velmi tajného podzemního komunikačního a velícího bunkru OKW v

Zossenu na předměstí Berlína. V každém případě byl tento projekt něčím více než jen „projektem

na papíře“, neboť dva návrhy byly dovedeny do stádia modelů a testovány v aerodynamickém

tunelu, jak to naznačují následující fotografie německých modelů testovaných v aerodynamickém

tunelu:

Tato pomoc v nouzi měla pro konstrukční návrhy a při testování a montáži úplně nové rakety

tu výhodu, že v případě výkonové kapacity V-2 šlo o známé, již otestované skutečnosti a

komponenty se vyráběly. A Koroljovovy nosné rakety nejsou nic jiného než zmodernizovaná verze

druhé generace dřívějšího nacistického prototypu. Byla ovšem tato verze rakety kdy provozně

testována, nebo - pokud se toho týče - nějaký projekt mezikontinentální rakety, který navrhli

nacisté? Abychom mohli zodpovědět tuto otázku, musíme se vrátit do Peenemünde na konci války a

všimnout si ještě jiného „problému“.

30

E. „Evakuace“ Peenemünde obergruppenführerem SS Hansem

Kammlerem a příchod Rus

Existuje nějaký náznak, že tyto rané německé mezikontinentální „svazkové“ rakety nebo

nějaké jiné strategické rakety s dlouhým doletem byly dovedeny až do stádia skutečné konstrukce a

testů? Je-li tomu tak, pak by bylo Peenemünde logickou volbou, neboť navzdory neutuchající

pozornosti spojeneckých bombardérů to bylo jediné místo pravděpodobně dostatečně vybavené

rozsáhlými prostředky k tomu, aby takový úkol zvládlo.

1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

Generál Walter Dornberger objasnil, že už v roce 1939 bylo konečným cílem centra v

Peenemünde zkonstruovat raketu s dlouhým doletem, která by byla schopna udeřit na New York a

další cíle na východním pobřeží Spojených států. To samozřejmě zahrnuje právě tak i možnost

zasáhnout veškeré cíle evropské části Ruska. Už 29. července 1940 začal v Peenemünde inženýr

Graupe pracovat na prvních plánech transatlantické dvoustupňové rakety. Hermann Oberth začal

svá formální studia paliva a požadavků na zdvih pro takovou raketu v říjnu 1941, jak Wehrmacht

pokračoval v likvidaci Rudé armády v operaci Barbarossa.

Avšak mnohem více toho naznačuje dopis říšského „zplnomocněnce pro vývoj tajných

zbraní“, SS obergruppenführera Hanse Kammlera, datovaný do října 1943, v němž tvrdí, že vývoj

Amerikaraket rychle pokračuje Kromě toho existují odhady nákladů, práce a materiálu na tuto

„americkou raketu“, jež silně naznačují, že se stala něčím více než jenom pouhým „projektem na

papíře“. A jak je tomu u čehokoliv jiného v Kammlerově černé říši černých projektů, jakákoliv

zmínka o „práci“ znamenala otrockou práci v koncentračních táborech a naznačovat, že takový

projekt byl pouhým „projektem na papíře“, znamená umenšovat lidské utrpení, jež provázelo jeho

velmi reálné uskutečnění z masa a kostí.

Je zapotřebí uvážit ještě další faktor. Jak jsem již naznačil ve své dřívější knize o německých

tajných zbraních, Říše Černého slunce, existuje nepřímý důkaz, že nacisté provedli úspěšný test

atomové bomby kolem 10. října 1944 na ostrově Rügen, nebo možná na některém jiném osaměle

stojícím ostrově podél německého baltského pobřeží na námořních cestách vedoucích z

31

Königsburgu do Kielu. To by mohlo znamenat, že o něco dříve v létě téhož roku SS dosáhly

určitého druhu průlomu ve svém programu bomby, snad konečně získali dostatečné množství

kritické hmotnosti, již bylo možno otestovat v bombě V každém případě byl domnělý pokus na

Rügenu úspěšný, a jak si všímá německý badatel Friedrich Georg, následně pak přišel požadavek na

„bezpečné nosné systémy“. Lze z toho tedy oprávněně usuzovat, že Amerikaraket - za předpokladu,

že domnělý test atomové bomby a současný test palivo-vzduchové bomby byl úspěšný - byla něčím

více než jenom „raketou na papíře“ V době úspěšných testů v roce 1944 byly teoretické studie a

zkoušky v aerodynamickém tunelu již více než dva roky staré! Tahle raketa byla, jinými slovy, už

na cestě k aktuálním testům a výrobě.

To vše nás vede zpět k rozkazu generála Kammlera z 31. ledna 1945 evakuovat Peenemünde

Podle obvyklých postupů by vysvětlení tohoto kuriózního rozkazu mohlo znít tak, že se očekává, že

Rudá armáda dorazí každou chvíli. Jenže Rudá armáda nedorazila do Peenemünde dříve než 4

května! Vyvstává tak závažná otázka: Bylo Peenemünde, jak to vykládá Friedrich Georg, po tři

měsíce - od evakuačního rozkazu po příchod Rudé armády toliko „městem duchů“. Rozkaz je

dokonce ještě kurióznější vzhledem ke skutečnosti, že masivní nálet britského Královského letectva

v roce 1943 způsobil všechno možné, jenom ne zničení vojenského areálu, protože v té době již

probíhal proces přesunu výroby V-2 do podzemních prostor. Je pravdou, že proces byl zdlouhavý a

pořád ještě probíhal, když přišel Kammlerův rozkaz z roku 1945, nicméně byl doveden už dosti

daleko Počátkem roku 1945 se nacházela většina výroby V-2 v masivní podzemní továrně, pověstné

Mittelwerk v Nordhausenu. Takže k problému: Proč vydávat rozkaz k něčemu, co se již děje?

Něco napovídá jeden zpozdilý válečný incident, a naznačuje velmi silně, že takhle tomu být

nemohlo, protože 9. března 1945 byl britský dvojmotorový průzkumný bitevní bombardovací

letoun Mosquito, určený k fotografování, zahnán z Peenemünde ne méně než třemi německými

proudovými stíhačkami Messerschmitt 262 Samozřejmě, že jedním z možných vysvětlení britské

přítomnosti na tomto místě bylo, že se prostě pokoušeli potvrdit to, co jim pravděpodobně sdělila

jejich rozvědka, zejména že Peenemünde bylo evakuováno.

Jenže zatímco tohle třeba může vysvětlit přítomnost RAF Mosquito, není to vhodné

vysvětlení toho, proč se tam - v tak pozdním termínu - vyskytovala relativně silná formace

Luftwaffe v podobě ne méně než tří vzácných a drahocenných proudových stíhaček Messerschmitt

262. Tři proudové stíhačky jenom kvůli tomu, aby vyhnaly neozbrojený britský snímkovací letoun z

„města duchů“? To prostě nedává žádný smysl a vyplývá z toho, že v Peenemünde se stále ještě

něco dělo, něco velmi tajného a velice významného, něco, co vyžadovalo veškerou ochranu, jakou

mohlo hroutící se Luftwaffe ještě shromáždit.

Podíváme-li se tímto způsobem na Kammlerův „evakuační“ rozkaz z 31. ledna 1945, vypadá

jako mazaný taktický manévr generála SS posedlého bezpečností, který vymyslel, aby svedl

spojeneckou a sovětskou zpravodajskou službu na falešnou stopu, ať už se tam ještě dělo cokoliv.

Poněvadž většina týmu pracujícího na V-1 a V-2 odešla z Peenemünde již před dlouhou dobou do

nových podzemních objektů, muselo se tam odehrávat něco jiného, že si to zasloužilo takovou

těžkou ochranu.

Jenže o co šlo?

Naštěstí existují zprávy, že během časového úseku od března do dubna (a snad ještě i v tak

pozdním datu, jakým je květen) 1945 tu proběhly přinejmenším čtyři testy velké rakety nazývané

„Thorovo kladivo“ neboli Amerikaraket. V těchto zprávách se nadto zmiňuje jak Peenemünde, tak i

Ohrdruf - ten je místem druhého domnělého testu německé atomové bomby 4 března 1945 - jako

pravděpodobná místa těchto testů. Je nepravděpodobné, že by Ohrdruf fungoval jako testovací

místo pro takovou velkou raketu, poněvadž tam nebyly umístěny žádné potřebné objekty k montáži

a odpalování takového nosiče. Takže jako jediné zbývá Peenemünde, nejpravděpodobnější místo V

32

každém případě mělo jít u tří z těchto testů o odpálení Amerikaraket do Atlantiku a u čtvrtého testu

podle některých zpráv se mělo vyzkoušet, jestli by bylo možné dosáhnout oběžné dráhy!

Ale existuje ještě další potvrzení tajemných událostí v Peenemünde na konci války.

2. „Incident na Uralu“

Kupodivu zatímco Peenemünde bylo po masivním náletu v roce 1943 navštěvováno britským

Královským letectvem už jenom sporadicky, letectvo sovětské Rudé armády na ně dotíralo velmi

často a tvrdě rovnou až do samého závěru války, což naznačuje, že pokud Britové naletěli na

Kammlerovu lest, pak Sověti nikoliv Je tu náznak, že věděli cosi, co spojenci netušili.

Německou aktivitu v oblasti raket dlouhého dosahu na sklonku války dosvědčují vlastně

samotní Rusové. Ve španělském vydání sovětského vědeckého časopisu Sputnik existuje zpráva o

zničení ruské továrny na munici v roce 1945 - během války - v pohoří Ural poblíž řeky Tobol.

Především článek připisuje její zničení „teroristickému útoku“ a „fašistické věrolomnosti“, což se

hodně podobá „pozdějším útokům amerických bombardérů B-52 proti přístavnímu městu Haifong

ve Vietnamu“. Je-li ruská zpráva přesná a nejde jen o typické komunistické dezinformační cvičení

nebo přenášení zodpovědnosti za svou vlastní byrokratickou neschopnost, pak šlo nejspíše o

raketový útok, neboť v tak pokročilé době války už Luftwaffe zůstávalo jen pár těžkých

bombardérů dlouhého doletu schopných vykonat takovou misi, výlet, který v každém případě

sliboval jen malé vyhlídky na úspěch vzhledem k nadvládě ve vzduchu, kterou mělo letectvo Rudé

armády ve východní Evropě. Pouze raketový útok mohl takové operaci zaručit úspěch.

S ohledem na vše předcházející je rozumné uzavřít to tak, že nacisté ve skutečnosti mohli

dosáhnout úspěchu v testech prvních strategických balistických střel na konci války, přičemž

neuspěli v tom, aby je dostali do výroby.

…Nebo tu také jde o další nebezpečný mýtus?

Tuto otázku zodpovíme v následující kapitole.

Zatím vzneseme další otázku. Pokud nacisté opravdu testovali takové rakety dlouhého doletu,

natož pak že jednu s úspěchem vypálili na sovětské Rusko, pak z toho vyplývá, že ještě jedna fáze

projektu Amerikaraket přestala být pouhou „studií na papíře“. Nacisté klidně mohli testovat

všechny rakety dlouhého doletu, po jakých toužili, jenže bez možnosti navádět je na cíl by byly

vysloveně zbytečné.

Tudíž existence spolehlivého a bezpečného naváděcího systému velkého dosahuje rovněž

posilujícím důkazem, že projekt Amerikaraket neexistoval toliko na papíře. Otázkou je, zda nacisté

měli takový naváděcí systém? Odpověď zní ano, a neexistoval jenom na papíře.

F. Za horizontální radary a Amerikaraket

Úspěšné německé testy raket dlouhého doletu, natož pak aktuální německý raketový útok na

ruské cíle na Uralu, v sobě zahrnují souběžnou existenci technologií a metod, jak navádět takové

střely přesně na cíl. Samozřejmě, že z vědeckého a inženýrského pohledu bylo přesné navádění

takových raket na počátku 40. let dvacátého století principiálním problémem, jemuž Němci čelili,

nikoliv však sama skutečná raketa. Byla proto navržena celá řada metod, jimiž by se Amerikaraket

dala přesně zacílit, některé technologické, jiné zase nikoliv.

Za předpokladu, že Amerikaraket byla zamýšlena jako nosič „malých atomových bomb“ a

„jiných zbraní hromadného ničení“, a poněvadž setrvační naváděcí systém V-2 by byl neadekvátní a

nepřesný k dosažení cílů na východním pobřeží Ameriky, museli nacisté pouvažovat o celé paletě

33

alternativních naváděcích režimů. Jinými slovy, kdyby Amerikaraket nebyla pouhým projektem na

papíře, měl by člověk očekávat, že Němci budou pracovat v každé z následujících oblastí:

(1) technologické a bezpečné prostředky navádění raket dlouhého doletu na cíl; v opačném

případě pak,

(2) alternativní metody navádění raket dlouhého doletu na cíl; a také

(3) technologie dostatečné miniaturizace buď rakety anebo komponentů atomových bomb (či

vodíkových bomb nebo palivo-vzduchových bomb), aby se raketa dlouhého doletu

uzpůsobila pro dopravování takových těžkých nákladů.

Díváme-li se na to takto, Amerikaraket mohla být čímkoliv, jenom ne projektem na papíře,

protože nacisté zvažovali větší počet metod, od pilotovaných raket s „batohem“, kdy měl pilot

navést raketu vizuálně na cíl a v poslední minutě vyskočit s padákem, až po momentální umístění

rádiového transpondéru uvnitř Empire State Building pro raketu, která byla na tento mrakodrap

nasměrována, až po mnohem sofistikovanější a nakonec i mnohem bezpečnější technologické

prostředky navádění založené na řízení svazkem paprsku a radarové interferenci. Je to tato poslední

kategorie, co je v této knize pro naše účely nejzajímavější, neboť je to ona poslední oblast vývoje,

na niž velmi jasně poukazuje zájem nacistů, a rozvoje oblastí fyziky, která je - v zásadě vzato -

velmi odlišná od oněch oblastí, které pěstovaly jejich protějšky z řad Spojenců.

1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

Dříve než prověříme německé úspěchy v technologii navádění raket dlouhého doletu, bude

nezbytné prostudovat jejich úspěch ve stejně významné oblasti miniaturizace komponentů. Takový

krok byl nezbytně nutný, pokud kdy měla Třetí říše být úspěšná v tom, jak sjednotit svoji atomovou

bombu - za oněch dnů to bylo, jak je notoricky známo, těžké zařízení - v jeden celek s raketou.

Samozřejmě se zdá, jak jsem poukázal v knize Říše Černého slunce, že Kammlerovo SS

Sonderkommando soustavně sledovalo každou takovou metodu, včetně technik spouštění jaderného

štěpení atomových jader, aby se snížila váha kritického množství jaderné hlavice. Byly tu však i

další úspěchy v miniaturizaci.

Je dobře známo, že nacistické Německo během neslavné berlínské olympiády v roce 1936 s

úspěchem uskutečnilo první živé televizní vysílání z této sportovní události pro široké publikum.

Následující obrázek ukazuje jednu z největších a nejneskladnějších televizních kamer - tehdy

současný stav vývoje -, které byly umístěny na rozhodujících místech kolem olympijského stadionu

v Tempelhofu v Berlíně:

34

Televizní přijímače byly rozmístěny na různých místech olympijské vesnice a v okolí Berlína,

aby umožnily příchozím atletům, turistům a německým občanům sledovat průběh her. Nutno říci, že

pro ministerstvo propagandy Josefa Goebbelse to byl bravurní propagandistický kousek prvního

řádu a pro svět jasná demonstrace německé technologické zdatnosti.

Během války však televize sama rychle napověděla Němcům, že by mohlo jít o prostředek

vizuálního navádění střel krátkého doletu, které budou naváděny na cíl tím, že se na špici střely

umístí televizní kamera. Obraz bude přenášen zpět k operátorovi buď na pozemním stanovišti nebo

v letadle a raketa pak může být neomylně navedena na cíl. A na konci války úspěšně otestovali

první takovou „inteligentní bombu“.

Samozřejmě, že umístění televizní kamery - velikosti té, jež byla použita na olympijských

hrách v roce 1936 - uvnitř střely by bylo nepraktické, a tak kamera musela být podstatně

miniaturizována.

Koncem války byli Němci v tomto směru ohromně úspěšní, neboť dosáhli téměř

desetinásobného zmenšení velikosti, jak o tom svědčí tato fotografie malé televizní kamery a

přijímače o velikosti větší krabice na boty:

Kromě toho tato miniaturizace v sobě zahrnuje cosi mnohem významnějšího a tento význam

začne být mnohem a mnohem zjevnější, jak se dostaneme k druhému dílu této knihy, protože takové

fantastické zmenšení velikosti nutně znamená určitý druh průlomu v technologii elektronek, pokud

ne rovnou v samotném výzkumu polovodičů.

Zmínka o polovodičích je záměrná, protože dosáhli mnohem více, jak to demonstruje

následující obrázek:

Zobrazená klystronová elektronka má přibližně stejnou velikost, jako je délka čtenářova

malíčku od posledního kloubu po špičku prstu!

35

V krátkosti, Němci se v samotném počátku války, na základě kompetentního výzkumu na poli

polovodičů, výjimečně přiblížili dosažení tranzistoru, protože spojenecký ekvivalent této malé

elektronky byl na konci války desetkrát větší! Tento malý „prototranzistor“, datující se do roku

1940, byl použit v roce 1941 v malém rádiu, které se začalo právě vyrábět pro německou armádu,

rádiu, které bylo „tak malé jako pozdější tranzistorová rádia z let padesátých a rovněž fungovalo i

na baterie“.

Pouhá existence této malé elektronky je prvním zábleskem velmi význačného problému, jímž

se budeme zabývat ve třetím díle naší knihy a který byl zmíněn v posledních dvou kapitolách mé

předcházející knihy o nacistických tajných zbraních, Říše Černého slunce. Tuto problematiku zde

zběžně nahlédneme jako svého druhu předehru ke třetímu dílu a nejlépe o tom bude vypovídat ve

spojení s knihou podplukovníka Philipa J. Corsa, Den po Roswellu.

2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský

mýtus a oprášená nacistická legenda

Podplukovník Philip J. Corso (US Army, ve výslužbě) se možná stal pro UFO nadšence něčím

na způsob Božího daru, neboť potvrdil - alespoň na první pohled - celou událost v Roswellu týkající

se havárie UFO mimozemského původu a scénáře jeho následného obnovení ve své velmi známé

knize Den po Roswellu. Corsova teze je známá většině lidí, kteří bádali v literatuře o UFO.

Na svém postu coby špičkový vojenský důstojník zabývající se národní bezpečností Corso ve

své knize zastává názor, že mu byly svěřeny některé podrobnosti této „obnovené technologie“ z

„mimozemského stroje“, který havaroval v Roswellu. Jeho úkolem bylo tyto aspekty „obnovené

mimozemské technologie“ postupně „zavádět“ do amerického průmyslu. Corso dále tvrdí, že mezi

tyto „obnovené a postupně zaváděné“ technologie patří lasery, počítače, optická vlákna a

tranzistory. Samozřejmě, že poté, co se kniha dostala na trh a Corso dostal svůj vlastní noční

rozhlasový pořad s hosty, se kritická a historická analýza nezastavila, ale naopak došlo k dalšímu

vzestupu „mimozemských“ výkladů incidentu v Roswellu, to vše jako následek publikování jeho

knihy.

Rozhodující v Corsově případu je tranzistor a on věnoval ve své knize mnoho místa

dokazování pravdivosti své teze o „mimozemském pozadí Roswellu“, neboť poukazuje na to, že

historie objevu tranzistoru v Bell Laboratories je přinejlepším obskurní. Důvod? Velmi prostý.

Tranzistor nemá žádnou „objevitelskou historii“, protože má „mimozemský“ původ.

Jenže vzhledem k tomu, co bylo právě vyloženo, se zamýšlíme, jestli tu - podobně jako

nejednoznačnost samotných dokumentů MAJIC-12, v nichž se vyskytuje váhání mezi pozemským

původem technologií, třebaže zjevně exotických, a „mimozemským“ - není jiné možné vysvětlení

původu tranzistoru, vysvětlení, jež - jak jsme viděli v knize Říše Černého slunce, by mohlo vypadat

tak, že si nejvyšší úřední orgány včetně armády přály, aby zůstalo utajeno. Oním dalším možným

zdrojem tranzistoru, který by vysvětloval mnohem uspokojivěji jeho obskurní objevitelskou historii

než ona hypotéza o jeho mimozemském původu, je válečný výzkum nacistů a výsledky ve výzkumu

polovodičů.

Jednoduše vyjádřeno, Corsova práce je přinejmenším v tomto ohledu naprostým zmatením

pojmů a dezinformací, poněvadž se dá předpokládat, že člověk zjevně inteligentní jako Corso by si

měl být vědom německých válečných vědeckých výsledků, jak to věrohodně demonstruje výše

uvedená miniaturizovaná elektronka, plných sedm let před incidentem v Roswellu a její následné

opětovné získání z „rozvinuté mimozemské technologie“.

Jsou zde však ještě další aspekty Corsovy práce, jež je třeba vzít v potaz tváří v tvář stavu

výzkumu německých tajných zbraní. Je dobře známo, že Němci se pustili do výzkumu a vyvinuli

širokou paletu infračervených stanic, aby zvýšili noční bojovou schopnost svých tanků a pěchoty.

36

Co není všeobecně známo, je zjevně vysoká úroveň vývoje druhé a třetí generace technologií těchto

infračervených stanic, neboť polský badatel Igor Witkowski odhalil jisté množství důkazů nedávno

odtajněných zpráv Alsosu, které naznačují, že byl podniknut předběžný výzkum v oblasti tekutých

krystalů a v čemsi, co Němci nazývali „optickou telefonií“. Jde o mimořádně zajímavý objev,

protože optická vlákna jsou další technologií, o níž podplukovník Corso tvrdí, že má mimozemský

původ a byla „postupně zavedena“ do amerického průmyslu.

3. Za horizontální radar

Málo známým aspektem německého válečného výzkumu je oblast radarů s dosahem za

horizont. Zatímco se nacisté pustili do řešení četných možností navádění svých mezikontinentálních

Amerikaraket, včetně pilotované verze, kdy by byl pilot v poslední chvíli katapultován, zůstalo

nejvíce upřednostňovanou metodou „řízení svazkem paprsku“, jež by umožnila, aby byla raketa

naváděna na cíl paprskem. Jeden projekt spočíval v umístění tajného rádiového vysílače pro tento

účel na Empire State Building!

Ovšem daleko serióznější a slibnější - a technologicky pojatou - metodou byly různé radary s

dosahem za horizont, jež Němci pro tento účel vyvíjeli, viz soupravy Elefant, See-Elefant a mobilní

jednotka Freya. Soupravu Elefant vyvinulo výzkumné oddělení Deutsche Reichspost a šlo o první

skutečný radar na světě s dosahem za horizont založený na teplotních inverzích v ionosféře. See-

Elefant znamenal další vývojovou etapu tohoto zařízení a byl postaven v západním Dánsku, sestával

z vysílající antény, přibližně 100 metrů vysoké, umístěné mezi dvěma permanentními přijímajícími

anténami, oběma směry poněkud vzdálenými. Šlo o širokopásmovou anténní soustavu operující v

kmitočtu 23-29 MHz, 24-30 MHz a 30-38 MHz.

Avšak nejrozvinutějším z těchto za horizontálních radarů byla jednotka Freya, „revoluční

systém“, který byl „plně mobilní“ Základní operační princip jednotky Freya je zřejmý z německého

schématu z roku 1945 na následující straně.

Základní idea je zřejmá z uměleckého náčrtu jednotky Freya, s datem 30. března 1945, stojící

na stanovišti a připravené vysílat. Schéma je opatřeno nápisy na každé z těchto antén, Sende und

Empfangs Antennae, Sende Antenna I a Sende Antenna II.5 Jednotka Freya tudíž představuje svými

dvěma přijímajícími anténami a prostřední vysílající značně novější a odlišný princip než Elefant

nebo See-Elefant. Prostřední vysílající a přijímající anténa vysílá pulz, který je rovněž vysílán jako

sekundární pulzy o něco později oběma anténami po stranách. Jde o skutečný radar s fázovým

polem, schopný tvarovat a ohýbat své signály podle zakřivení země, čili „s dosahem za horizont“.

37

Následně Němci - bez ohledu na některé technické vady v činnosti svých radarů - za války

experimentovali v oblastech, jež byly na tu dobu velmi pokročilé:

(a) Širokopásmové radary založené na

(b) fázovém poli „tvarování signálu“ pro

38

(c) za horizontální zobrazování, nebo operování při „akci na dálku“

Jak se o tom bude následně diskutovat v páté kapitole, kombinovali všechny tyto ideje s

idejemi týkajícími se vysílání synchronizačních energetických impulzů. To všechno mělo

samozřejmě sloužit dálkovému navádění jejich projektovaných mezikontinentálních raket.

V každém případě Němci přesnost těchto typů systémů dovedli v říjnu 1943 na vysokou

úroveň. Tou dobou byla už přesnost taková, že byli schopni navádět letadlo ve vzdálenosti 105

kilometrů během bombardování tak, aby vypustilo bomby v rozptylu 600 metrů od cíle, třebaže pro

ně nebyl viditelný.

Ovšem jak bude zřejmé z následující kapitoly, zatímco Němci provozovali tyto sofistikované

radarové jednotky, mohli objevit něco, co by naznačovalo, že otevřeli dveře úplně novému odvětví

fyziky, s daleko větším příslibem, než jsou pouhé rakety dlouhého doletu nesoucí atomové bomby.

Skutečnou otázkou, jež bude poutat naši pozornost po zbytek této knihy, zůstává: proč by se

vojensko-průmyslový, národně bezpečnostní komplex měl zabývat odváděním pozornosti od

nacistických vědeckých úspěchů - což je úsilí, jež vyvíjí podplukovník Corso ve své knize Den po

Roswellu - dokonce i dnes po tak dlouhé době, ledaže by pořád zůstávalo něco, co si přejí zatajit?

Odpověď je dvojí. Nejdůležitější část odpovědi spočívá v tom, co Němci možná objevili pomocí

těchto radarových souprav, část, s níž budeme mít hodně co dělat, až se konečně v druhém dílu

vrátíme k prozkoumání exotického odvětví fyziky, které mohli nacisté rozvíjet.

Prozatím se budeme věnovat méně významnému důvodu, jenž by - pokud by se dosti dlouho

a vytrvale tahalo za tuto nitku nevyhnutelně vedl k položení otázek ohledně toho, jak „veřejnost

přijímá“ historii závodu o Měsíc, nejviditelnější aspekt pozůstatku nacistických výzkumných

projektů a jejich „kreativní financování“ v poválečném světě.

39

3. „Srdečné pozdravy z Ruska“: Hypotéza dvou vesmírných programů

„Druhá světová válka se odehrávala ve vzduchu; třetí světová válka bude válkou ve

vesmíru.“

Říšský maršál Hermann Göring, krátce před svou sebevraždou, v dopise z října 1946 siru

Winstonu Churchillovi.

„Vládnout vesmírem znamená vládnout světu… Je tu cosi významnějšího než totální zbraň.

Totiž ta mezní pozice - pozice naprosté kontroly nad Zemí, a ta leží někde venku ve vesmíru…“

Prezident (tehdy ještě vůdce většiny v americkém senátu) Lyndon Baines Johnson, řeč před

demokratickým volebním výborem 7. ledna 1958.

Expert na proslulou tvář na Marsu, Richard C. Hoagland; odborník na konspirace, Jim Keith;

David Percy a Mary Bennettová, kteří „učinili přítrž některým nepravdám v programu Apollo“;

slavný neworleanský prokurátor Jim Garrison; „okultní“ autor „Jan Van Helsing“, a dokonce

samotný Werner von Braun: Co mají všichni tito lidé společného? Ti všichni věří, každý svým

způsobem, že po jistou dobu tu existovaly dva vesmírné programy, jeden pro veřejnost a druhý

hluboce utajený, s vlastní agendou.

A tato idea se neomezuje toliko na knihy nebo literaturu faktu. V klasickém filmu s Jamesem

Bondem, Diamanty jsou věčné, vystopuje mladý Sean Connery spiknutí směřující k nadvládě nad

světem, jež spřádá zlověstný „nezávislý lump“ Ernst Stavro Blohfeld, když pátrá po uneseném

multimiliardáři - jehož hraje zpěvák Jimmy Dean. Blohfeld žije v ateliérovém bytě v Las Vegas a

Bond jej sleduje až do jeho tajného korporativního ústředí kdesi v Nevadské poušti. Pokud vám to

vše zní podezřele známě, vydržte.

Jakmile pronikne do tajného nevadského zařízení, Connery-Bond si vymění úsečně pár

poznámek s německým vědcem - postava má ve filmu jméno prof. dr. Metz -, který pracuje s

diamanty, jež mají být využity v super-laseru umístěném v satelitu na orbitu ve vesmíru jako totální

zbraň likvidující řízené střely, čímž učiní americký nukleární arzenál neužitečným šrotem. Během

této mise za záchranu světa se podaří Bondovi uprchnout z opevněného objektu přes televizní

studio, v němž je scéna zobrazující lunární krajinu, doplněnou o vystrojené „astronauty“

procházející se po ní zpomalenými pohyby podle dobře napsaného scénáře přistání na Měsíci. Tato

filmová fakta po dlouhou dobu vedla ty, kdo věřili, že přistání Apolla na měsíčním povrchu bylo

podvodem, k tvrzení, že lan Fleming, tvůrce slavné postavy britského špióna a sám zpravodajský

agent během války, vyzradil „interní informace“.

lan Fleming zjevně nebyl jediný, kdo se měl podílet na takovém „vyzrazení informací“,

protože v jiném slavném filmu, Sedm květnových dní, tentokrát s Rodem Sterlingem, slavným

tvůrcem proslaveného televizního seriálu Twilight Zone, vypráví příběh o pokusu o vojenský

pravicový převrat proti slabému a zjevně „liberálnímu“ prezidentovi Pučisté měli centrum na tajné

vojenské základně kdesi v poušti na americkém Jihozápadě. Sterlingův scénář měl tak reálné

pozadí, že uvedení filmu bylo aktuálně odloženo vzhledem k obavám, že po zavraždění prezidenta

Kennedyho by mohl vyvolat spoustu otázek. A to nemusí být úplně náhoda, protože prezident

Kennedy byl tehdy Sterlingovi při psaní scénáře opravdu nápomocen. Zasvětil Kennedy Sterlinga

tak detailně do tajemství Oblasti 51?

A abychom tento obraz ještě trochu doplnili, jiný slavný film významně přispěl v

konspiračních kruzích k pohledu na „film coby médium, jehož prostřednictvím dochází k

úmyslnému prozrazování informací“. Tímto filmem byl Kozoroh 1. Ve filmu jsou tři kosmonauti

umístěni do vesmírné kapsle, která se má vypravit k Marsu, na první let s lidskou posádkou k rudé

40

planetě. Jenže v poslední minutě jsou tajně vytaženi z rakety a letadlem převezeni na - můžete hádat

- tajnou pouštní základnu na americkém Jihozápadě, kde pak před televizními kamerami, se sadou

atrap a na věrohodně vypadající scéně marťanského povrchu tři astronauti hrají své pečlivě napsané

úlohy k cestě na Mars a přistání. K ucelení tohoto obrazu konspirace se ti tři astronauti, které hryže

svědomí, rozhodnou vyjevit celou frašku, a tak jsou vydány rozkazy je chytit a zajistit, aby projekt

zůstal utajen Mezitím je odstraněn zvědavý člen pozemního řídicího střediska, který odhalil

anomálie v datech neshodující se s misí na Mars.

A. Hypotéza dvou vesmírných programů

Pokud z těchto tří slavných a klasických „kultovních filmů“ něco vyčuhuje, je to téma, na

které narazíte v jakékoliv „konspirační“ literatuře docela často, a jeho aspekty jsou následující:

1. Měsíční mise Apolla nebo přinejmenším některé jejich aspekty byly podvodem a mise

Apolla se neodehrávaly přesně tak, jak nám bylo řečeno, že se odehrávaly;

2. Jako důsledek této ideje existuje názor, že existují dva vesmírné programy, jeden pro

veřejnost a druhý skrytý, kontrolovaný nebo koordinovaný vojensko-průmyslovým

komplexem;

3. Byli zavražděni lidé, nebo přinejmenším umírali za podivných okolností, když se pokoušeli

odhalit tento tajný program a podvod spáchaný vůči veřejnosti; a konečně, když se k této

směsce přidá Sterlingův plán spiknutí;

4. Je tu jakýsi prvek nebo aspekt coup ďetat vznášející se v pozadí. Nazývejme tyto čtyři

položky jako hypotézu „dvou vesmírných programů“. A jak uvidíme níže, jsou tu

prověřovány její hlavní non-fiktivní verze a vskutku existují neobvykle pádné argumenty, že

přinejmenším nějaká verze této hypotézy snad může být i pravdivá.

1. Verze Torbittova dokumentu

Možná nejslavnější, a přesto paradoxně nejméně známou verzí hypotézy dvou vesmírných

programů je takzvaný „Torbittův“ dokument o zavraždění prezidenta Kennedyho. Je dobře znám

všem badatelům o smrti JFK už od svého prvního vstupu na scénu v podobě „samizdatu“ fotokopií

v sedmdesátých letech 20. století. Tento dokument je sotva znám širšímu publiku, dokonce i těm,

kteří mají tendenci věřit tomu, že zavraždění jistý druh konspirace vyžadovalo.

Taková reakce však stěží postihuje jedinečný význam tohoto dokumentu. A opravdu, jak

poznamenává dobře známý „odborník na teorii konspirací“ Kenn Thomas, je to diskutabilní

„klíčový dokument výzkumu zavraždění JFK“, kdyby ne z jiného důvodu než kvůli senzačnímu

obsahu, jež se v něm nalézá, neboť jeho obsah po pořádku shrnul prokurátor New Orleansu Jim

Garrison, (neslavné) proslavený vyšetřováním tohoto případu. Jeho vskutku pozoruhodný obsah je

dokonce ještě výbušnější, uvážíme-li, že téměř v žádné verzi spiknutí za účelem zavraždění JFK,

jež udělá kolečko každých pár let, když se objeví nová kniha publikovaná k tomuto tématu, nejsou

hlavní postavy Torbittova dokumentu vůbec zmíněny. Opravdu dokonce ani Garrison neprodléval

příliš dlouho u tohoto zvláštního aspektu, který jeho vyšetřovatelé objevili, a Oliver Stone ve svém

slavném filmu JFK o Garrisonově vyšetřování tuto polohu příběhu zcela ignoroval. Nicméně Výbor

pro vyšetřování zavraždění jej vzal v sedmdesátých letech dosti vážně, aby následně úplně zabránil

diskusi či dokonce zmínce o jakémkoliv možném spojení nacistů se zavražděním.

Jenže co by mohlo být senzačního na jediném, pod pseudonymem sepsaném rukopise

vydaném jako „samizdat“, který koluje privátně v kruzích zabývajících se konspiračními teoriemi o

zavraždění? Kenn Thomas ještě jednou shrnuje některé body z jeho velmi neobvyklého obsahu:

41

Poukazuje na zájmové konexe tehdy neznámých vládních výzvědných agentur, jakými jsou

například Defense Industrial Security Command a Páté oddělení FBI; naznačuje, že oním nechvalně

známým „mužem s deštníkem“, jejž je možno vidět v Zapruderově filmu, byl dřívější maďarský

premiér; zařazuje do tradice, jež vznikla kolem atentátu, takové osobnosti, jako je Fred Crisman

(Torbitt používá pravopis „Chrismon“), jeden z pouličních tuláků, pohybující se za travnatým

vrškem.

Čistě pro případ, že by čtenář neměl tušení, kdože tito jedinci jsou nebo proč by měli mít

nějaký význam, je třeba stručné poznámky. Dřívějším maďarským premiérem, na nějž se tu

odkazuje, je Ferenc Nagy, muž, který nebyl za druhé světové války ničím méně než loutkou nacistů.

Nikdo neví, co by měl na travnatém vršku dělat, když někomu dává zavřením deštníku signál, že

limuzína prezidenta Kennedyho jede právě kolem. A jako by to nebylo už dosti podivné, ten

Crisman, o němž se tu mluví, není nikdo jiný než Fred Chrisman, dobře známý svojí účastí ve

skandální aféře výskytu UFO na Maury Island v roce 1947 v oblasti Seattle-Tacoma ve státě

Washington. (Aféra Maury Island je jedním z velmi neobvyklých případů pátrání po troskách UFO,

který většina ufologů považovala dlouhou dobu za naprostou smyšlenku. Chrisman prohlašoval, že

získal strusce podobné trosky ze „špatně fungujícího“ UFO, když pobýval na loďce v Puget Sound.

Tyto trosky byly později podrobeny zkoumání a údajně umístěny do krabice od lupínků, která měla

být dopravena na leteckou základnu. Jenže trosky tam nikdy nedorazily, protože dvoumotorový

bombardér, v němž byla krabice transportována, za nevysvětlitelných okolností havaroval.)

Dokonce ani Torbitův dokument nepředstírá, že by věděl, co by mělo mít zrovna tohle

podivné obsazení společného s atentátem na Kennedyho, protože nenabízí žádné vysvětlení ani

možné motivace. Člověk si však umí představit rozpaky prokurátora Garrisona, když se dozvěděl o

Chrismanově zvláštní minulosti předcházející jeho předvolání k soudu!

V každém případě se klíč k tomu všemu možná nachází v odkazu na Defense Industrial

Security Command. Co to bylo za jednotku? Tady bude nejlépe citovat raději přímo Torbittův

dokument než Thomasův úvod:

Zavraždění prezidenta Kennedyho bylo plánováno a dohlíželo na to Páté oddělení Federálního

úřadu pro vyšetřování, relativně malá sekce uvnitř FBI, mezi jejíž obvyklé činnosti patří špionáž a

kontrašpionáž.

Zároveň toto Páté oddělení operovalo podvojně s Defense Intelligence Agency (DIA), které

jednalo na příkaz výboru náčelníků štábů (Joint Chiefs of Staff, JCS) (sic) v Pentagonu. Přímo pod

dvouhrotým vedením Pátého oddělení a DIA byla řídící skupina, jejich velmi tajná policejní

agentura - Defense Industrial Security Command (DISC). DISC byl vždy udržován v tajnosti,

protože jedná - kromě jeho dvou oficiálních řídících organizací - v zastoupení NASA, Komise pro

atomovou energii, Americké vládní agentury pro informace (United States Information Agency,

USIA) a různých zbrojních, vystrojovacích, muničních a spřízněných dodavatelských a výrobních

podniků, jež dostávají zakázky od NASA, AEC, USIA a Pentagonu…

DISC vznikla, když J. Edgar Hoover na počátku 30. let dvacátého století organizoval policejní

síly pro Tennessee Valley Authority (TVA) na žádost Davida Lilienthala. Policejní síly

obhospodařovaly celou TVA od Knoxville, Tennessee, přes Huntsville a Florence, Alabamu až po

Kentucky a zpět přes východní část Tennessee až na jih Kentucky. Byla to jedna z prvních

federálních agentur se samostatnou policejní silou. Ta se rozrůstala a Lilienthal ji převzal, aby

chránila Komisi pro atomovou energii, čímž ji připoutal k armádní výzvědné službě.

…Švýcarská korporace Permindex byla využívána k vedení pěti zástěrkových organizací

odpovědných za vybavování personálu a inspektorů, kteří uskutečňovali stanovené úkoly (při

zavraždění).

Těmito pěti skupinami pod Permindexem a jejich inspektory byli:

42

1. Ruské caristy, exilové organizace z východní Evropy a Blízkého východu, nazývané

SOLIDARISTS, vedl (sic) Ferenc Nagy, bývalý maďarský premiér, a John DeMenil, ruský

exulant z Houstonu v Texasu, přes třicet let blízký přítel a stoupenec Lyndona Johnsona.

2. Sekce AMERICAN COUNCIL OF CHRISTIAN CHURCHES vedená H. L. Huntem z

Dallasu, Texas.

3. Kubánská exilová skupina nazývaná FREE CUBA COMMITTEE, vedená Carlosem Prio

Socarrasem, kubánským exprezidentem.

4. Organizace amerických, karibských, havajských a kubánských gamblerů nazývaná

Syndikát… Tato skupina spolupracovala úzce s mafiánskou rodinou, které vládl Joe

Bonanno.

5. Bezpečnostní složka (Security Division) Národního úřadu pro letectví a vesmír (NASA),

který vedl Wernher von Braun, šéf německého nacistického raketového programu v letech

1932 až 1945. (Tady jde o nepřesnost, neboť nacistická vláda vznikla teprve až poté, co

prezident Hindenburg 30. ledna 1933 jmenoval Hitlera říšským kancléřem a požádal ho, aby

sestavil vládu.) Ústředím této skupiny byl DISC v Muscle Shoals Redstone Arsenal v

Alabamě a na East Broad Street ve městě Columbus, stát Ohio.

To jsou vskutku senzační tvrzení, a to natolik, že člověk může být v pokušení odmítnout se

celým dokumentem zabývat, a nebylo by to jen kvůli tomuto faktu, který je toliko shrnutím těch

nejneobvyklejších aspektů Garrisonova vyšetřování.

Bylo by však chybou dát dokument z ruky, protože pečlivé zkoumání jednotlivých prvků

konspirace - událost v té verzi, jak ji podává - prozrazuje, že s jednou či dvěma výjimkami jde o

standardní scénář tajného paktování zpravodajské služby a vojensko-průmyslového komplexu s

mafií, což jsou obvyklá témata těch populárnějších verzí o spiknutí.

K tomu jsou zde navíc ještě další noví hráči:

1. H. L. Hunt a organizace, jež je podstatně propojená s fundamentalisticko-evangelickým

„protestantismem“ prosazujícím náboženskou obrodu, jinými slovy, velké ropné společnosti

maskující se za misionářskou organizací; (Americký koncil křesťanských církví publikoval

literaturu namířenou proti teologickému liberalismu stejně jako financovaným misijním

řádům ve Střední a Jižní Americe. Je však známo, že někteří členové ji využívali ke krytí

školených komand smrti a řízených úkladných vražd v těchto oblastech. Někteří se

domnívali, že tato organizace byla ve skutečnosti založena „zpravodajskou komunitou“

přesně za tímto účelem a praní peněz v těchto zemích.)

2. Skupina východoevropských exulantů pravicového politického složení, „vedená Ferencem

Nagyem“.

Zastavme se na chvíli, abychom se nad těmito novými hráči na scéně zamysleli.

Většina konspirační literatury o JFK se nezmiňuje o spojení Lee Harvey Oswalda a Mariny

Oswaldové s ruskou a bělogvardějskou emigrantskou komunitou v Dallasu a naopak o napojení této

komunity na velké ropné společnosti. Nicméně, z tohoto spojení také nic moc nevzejde. Je to, jako

by badatelé skutečně nevěděli, co si s tím počít. Všechno, s čím se člověk obvykle setká, je

skutečnost, že Oswaldova domácí paní, Ruth Paineová, do této komunity patřila a že její manžel

Michael pracoval pro Bell Aerospace, tentýž Bell Aerospace, jenž zaměstnal generála Waltera

Dornbergera, vojenského velitele Hitlerova projektu V-2 společně s Wernherem von Braunem Na

tomto místě však většina badatelů o atentátu skončí, neboť si opravdu nevšímají toho, že nacistická

spojení by se mohla začít množit jako králíci, kdyby se snažili po nich pátrat. Základní skutečností

totiž je, že různé společnosti, organizace a skupiny této východoevropské emigrantské komunity

nebyly ničím jiným než severoamerickými spojkami - takříkajíc zbytky - rozsáhlé sítě německé

43

vojenské zpravodajské služby, která během druhé světové války operovala na obou stranách ruské

fronty.

Tato vojenská zpravodajská skupina se nazývala Fremde Heere Ost (Odbor zahraničních

armád - Východ) a vedl ji generál Reinhard Gehlen. Později budeme mít daleko více co říci jak o

této zpravodajské síti, tak i o jejím velícím generálovi. Nyní však je třeba si všimnout, že Torbittův

dokument tím, že jmenoval Ference Nagye coby „hlavu“ této emigrantské komunity, možná -

řečeno symbolicky - ukazuje prstem na velice neviditelnou nacistickou přítomnost při atentátu.

Nyní se dostáváme k místu, kdy budeme prošetřovat posledního nového hráče v atentátu, jejž

dokument zmiňuje:

3. Bezpečnostní složka NASA vedená von Braunem, pracující uvnitř Defense Industrial

Security Command (D. I. S. C.!) v Redstone Arsenal v Alabamě.

Jinými slovy, tímto třetím hráčem v přípravě atentátu je vesmírný program a Torbittův

dokument dále vyvozuje, že jde o nějaký aspekt vesmírného programu, jenž je nejen relativně

skrytý očím širší veřejnosti, ale který je rovněž pod přímou kontrolou Wernhera von Brauna, což je

další souvislost s nacisty.

Jenže co s „Permindex Corporation“ ve Švýcarsku, entitou údajně koordinující toto veškeré

zneužívání ve prospěch FBI a DIA? Kdo do ní byl zapojen? Co bylo jejím účelem? Letmý pohled

na její představenstvo naznačuje, proč přitahovala pozornost prokurátora Garrisona, neboť mezi

jinými v jeho představenstvu byl, samozřejmě, Clay Shaw. Právě jeho Garrison obvinil ze spiknutí s

cílem zavraždit prezidenta. Mezi další, a to je dost zajímavé, patřil italský fašista Otto Skorzeny,

velitel Hitlerova oblíbeného komanda SS, který se přiženil do rodiny Hjalmara Schachta, Hitlerova

prezidenta říšské banky a ministra financí. Těmito muži však sotva vyčerpáme příděl neobvyklých

postav. Byl tu strýček egyptského krále Farúka, Ferenc H. Simonfay, italský ministr zemědělství za

vlády Mussoliniho, a vedle Ference Nagye další maďarský exnacista.

Jako by toho nebylo dost, Torbittův dokument pak dále pokračuje tím, že předkládá zevrubný

seznam základní finanční podpory Permindexu, seznam, který se dá číst jako opravdový „kdo je

kdo“ ve spiknutích a skandálech, které se ještě ani nestaly.

Základními vkladateli Permindexu byly četné americké naftové společnosti, H. L. Hunt z

Dallasu, Clint Murchison z Dallasu, John DeMenil, ředitel Solidarist v Houstonu, John Connally

coby vykonavatel závěti pozůstalosti Sida Richardsona, Haliburton Oil Co., senátor Robert Kerr z

Oklahomy, Troy Post z Dallasu, Lloyd Cobb z New Orleansu, dr. Oechner z New Orleansu, George

a Herman Brownovi z Brown and Root z Houstonu, advokát Roy M. Cohn, předseda

představenstva Lionel Corporation z New York City, Schlemley Industries z New York City, Walter

Dornberger, nacistický exgenerál a jeho společnost Bell Aerospace, Pan American World Airways a

jeho dceřiná společnost Intercontinental Hotel Corporation… a poslední, ale v žádném případě

nejmenší …smluvní dodavatelé NASA řízení prostřednictvím Defense Industrial Security Comman.

Když čteme tento bizarní seznam, nemůžeme se ubránit myšlence na skandály, jež měly

teprve přijít, na Huntovy a jejich pokus získat monopol na trhu se stříbrem a vydat ve stříbře

raženou měnu v Texasu (H. L. Hunt), na četné domněnky o spiknutí souvisejícím se smrtí Karen

Silkwoodové a s jejím odhalením (porušování zdravotních a bezpečnostních nařízení v nukleárním

areálu) Kerr-McGee (Cimarron River) (viz senátor Robert Kerr z Oklahomy), a na nedávné

domněnky, že skutečnou motivací války v Iráku byla ropa (Haliburton).

A to není všechno. Nad seznamem osob Permindexu se vznáší dokonce i duch senátora

Josepha McCarthyho v podobě jeho právního poradce Roye Cohna. A jako by ani to nebylo dost,

jednou z bank, jejímž prostřednictvím Permindex často údajně manipuloval s fondy nebo je

převáděl, byla italská Banca Nazionale del Lavoro, banka spojená s mnoha dalšími pochybnými

skandály, včetně skandálu ve smutně proslulé Bank of Credit and Commerce International, čili

44

BCCI A na konci tohoto seznamu, jakoby ke zdůraznění jeho významu, je NASA a její dodavatelé,

kteří, jak poznamenává Torrbitův dokument, „jsou řízeni prostřednictvím Defense Industrial

Security Command“, kterou vede Wernher von Braun.

Jenže řízeni, aby dělali co? Proč by měl být třeba Wernher von Braun zapojen do takové

záležitosti?

Odpověď se možná skrývá v Torrbitově dokumentu, který uvádí záměry Permindex

Corporation:

1. Poskytovat finanční prostředky a režírovat atentáty evropských, blízkovýchodních a

světových vůdců považovaných za hrozbu západnímu světu a ochráncům ropných zájmů.

2. Vybavovat kurýry, agenty a řídící personál při převodu, vkládání a přesměrovávání

finančních prostředků pro Las Vegas, Miami, Havanu a mezinárodní hráčský syndikát

prostřednictvím švýcarských bank.

3. Koordinovat špionážní aktivity solidaristů a Pátého oddělení FBI se skupinami

sympatizujícími s jejich cíli a přijímat a přesměrovávat finanční prostředky a zbraně od

finančníků pro činnost takových skupin.

4. Stavět, nabývat a řídit hotely a hráčská kasina v karibské oblasti, Itálii a dalších turistických

oblastech.

Permindex byl, jinými slovy, „Murder Incorporated“, na niž odkazovali následující američtí

prezidenti.

Jenže co to všechno znamená? Co naznačují tyto „záměry“ ohledně pravé podstaty

Permindexu a jeho „ochránců“? Všimněme si ze všeho nejdříve účelu eliminace hrozeb „ochráncům

ropných zájmů“ tím, že se sáhne k úkladným vraždám. Jinými slovy, znovu a zase velké ropné

společnosti. Všimněme si rovněž, že jakákoliv alternativní technologie, třeba taková, jakou

představuje studená fáze nebo zařízení generující „energii nulového bodu“, múze představovat

přesné takovou hrozbu. Dá se tedy bezpečně předpokládat, že někdo převezme „ochranu ropných

zájmů“ v nejširším možném slova smyslu, neboť nejen odstranění cizích vlád nebo politických

stran, jež by mohly ohrozit tyto zájmy u zámořských investic, ale také odstranění každého, u koho

se dá předpokládat rozvíjení technologie nezávislé na ropě coby energii.

Druhý a třetí bod však ukazuje na cosi mnohem hlubšího, a jde tu nejenom o skryté

zpravodajské napojení - skupinu operující uvnitř nebo jenom ve spojení s etablovanými a

oficiálními agenturami americké federální vlády -, nýbrž také o prostředky pro nezávislé

financování takových skupin a prostředky k praní špinavých peněz pro jejich provoz: kasina, ideální

prostředek k rychlému vyprání nesmírných finančních částek. To by vysvětlovalo spojení na mafii a

na její účast: byla to „nízká“ úroveň spiknutí, úroveň nezbytná toliko pro zajištění snadného

přístupu k toku špinavých peněz pro financování těchto projektů.

To všechno vytváří velice zvláštní kontext, jak se dívat na poslední z výčtu ochránců z

Permindexu, na „dodavatele NASA řízené prostřednictvím Defense Industrial Security Command“.

Jakou spojitost by s tím mohl mít DISC-NASA pod vedením von Brauna? Odpověď možná leží v

náznaku, jenž z toho vyplývá, že Permindex možná obstarával a řídil atentáty proto, aby ochránil

mnohem více než jenom ropný průmysl.

Torbittův dokument posléze nabízí indicie, kdo právě by opravdu mohl tahat za provázky v

této „korporaci“, když se vyslovil ve smyslu „Permindex (sídlící) ve Švýcarsku, v podstatě

zpravodajská fasáda používající pozůstatky zpravodajských jednotek Adolfa Hitlera v Západním

Německu, a také zpravodajskou jednotku Solidarists s ústředím v Mnichově v Německu“. Mnichov

byl samozřejmě rovněž osobním ústředím generála Reinharda Gehlena pro jeho Gehlenorg, síť

špiónů a „solidaristů“, kterou udržoval v běhu jak za železnou oponou, tak i jinde, zdánlivě pro CIA

45

a západoněmeckou Bundesnachrichtendienst. Gehlenorg a jeho četná spojení byly dokonce

zapleteny do spiknutí generálů, pokusu o atentát na francouzského prezidenta Charlese de Gaulla,

útoku, který de Gaullova Sureté rychle a efektivně odkryla a eliminovala.

Ale znovu, proč by se měl von Braun podílet na takovém spiknutí? Zatímco Torbittův

dokument výslovně nenabízí odpověď na takovou otázku, naznačuje odpověď, která se - zbavena

souvislostí k nacistům - stane standardním tématem některých konspiračních názorů na atentát,

zejména však toho, jejž využil Oliver Stone ve svém slavném filmu JFK o Garrisonově vyšetřování.

Torbittův dokument dává podnět k myšlence, že válka nabízí vyhlídky na nezměrné zisky,

především pak válka ve Vietnamu:

Nacističtí vědci jsou na manažerské úrovni také v muničním a leteckém průmyslu. Walter

Dornberger, nacistický generál, opustil vesmírnou agenturu v 50. letech, aby se stal vysokým

úředníkem Bell Aerospace Corporation, a následovalo ho přes třicet nacistických vědců, kteří přišli

do řídicích funkcí četných korporací vyrábějících střelivo a letecký materiál. Pořád ale ještě zůstalo

v NASA dobře přes šedesát vědců na velitelském stupni.

Samozřejmě, že válka ve Vietnamu znamenala pro Francouze v 50. letech konečnou fázi a

Američané tam teprve přicházeli, ale v každém případě se dá motiv jasně předpokládat: na téhle

válce se dalo velice vydělat.

Kromě toho pozice těchto nacistů, přivedených v rámci projektu Paperclip, v klíčových

odvětvích amerického obranného průmyslu může být náznakem toho, že se tam odehrává něco

úplně odlišného: rozsah vlivu vyplývající ze vzájemného personálního propojení na mnohých

manažerských pozicích. To se dá snadno pochopit tehdy, jestliže si připomeneme metodu, jíž si

povšimli mnozí další spisovatelé zabývající se tématem spiknutí, hlavně že bylo prosté se o tuto

metodu, jejíž pomocí se moc koncentrovala do stále menšího a menšího počtu rukou takových

finančních dynastií, jakými jsou Rockefellerové, Morganové, Warburgové či Rotschildové, opírat

coby podmínku přijetí půjčky či grantu od jejich institucí a že samotným těmto institucím bylo

dovoleno dosadit příjemce úvěru jako představitele jejich řídicího výboru. Dělalo se to většinou tak,

že se za půjčku ručilo akciemi společnosti, která úvěr obdržela.

Přinejmenším tu dochází k uplatňování podobného vzoru: tito nacističtí vědci mohli působit

tak, aby rozšířili svoji nezávislou síť vlivu a moci v americkém vojensko-průmyslovém komplexu

tím způsobem, že obsadili vyšší manažerské pozice výměnou za svoje odborné znalosti. Důkazy,

které to potvrdí, uvedeme později. Každopádně, podíváme-li se na obraz, který vystupuje na pozadí

efektivního udržení špionážní sítě generála Gehlena, i to, jakým způsobem těžil z její infiltrace do

poválečné americké výzvědné služby, a který vychází najevo z Torbittova dokumentuje pro svoji

vnitřní sílu hrůzyplný.

Každá spojitost s nacisty, o níž se zmiňuje Torbittův dokument, naznačuje vlivnou nacistickou

přítomnost nejen v americkém vesmírném programu, ale nadto důrazně poukazuje na nacistický

vliv při získávání kontraktů pro zajišťování vesmírného programu, nacistický vliv v kontrole

bezpečnosti vesmírného programu, nacistický vliv v amerických i západních zpravodajských

orgánech, nacistický vliv v obranném a leteckém průmyslu, a nacistický vliv dřímající v pozadí

Permindexu, „Murder Incorporated“. Skutečně i na samotného von Brauna lze nahlížet jako na

nejlepší exemplář onoho stále se usmívajícího představitele podávajícího ruku lidem a vytvářejícího

tak skutečnou síť, která takový vliv umožnila, protože krátce poté, co přicestoval do Spojených

států, se spřátelil s nikým jiným než J. Edgarem Hooverem a tehdejším senátorem Lyndonem

Johnsonem. A kdo byl jednou z oněch osob, jež pomohla krýt výlohy von Braunovy a

Dornbergerovy repatriace ve Spojených státech? Nikdo jiný než Clay Shaw, muž, jehož Garrison

nakonec označil za původce spiknutí s cílem zavraždit prezidenta Kennedyho. Transferu

nacistických vědců v rámci projektu Paperclip nenapomáhal také nikdo jiný než generál Gehlen.

46

Vše, co víme o pseudonymu „William Torbitt“, je to, že šlo o prominentního advokáta

působícího v politice v jižním Texasu v 60. a 70. letech. To ovšem činí odhalení z Torbittova

dokumentu ještě sensačnější. Zatímco někteří mohou mnohá jeho tvrzení ihned odmítnout, vynořuje

se obrázek, jak nacisté za scénou v poklidu uplatňují svůj vliv fungující ve spolupráci s dalšími

zájmovými skupinami, jako jsou ropné společnosti, potlačování technologií, mafie, hazard a praní

špinavých peněz, letectví a obrana - a ve všem tom působí velice efektivně.

Kromě toho Torbittův dokument naznačuje, třebaže jenom jemně a pouze při velmi pečlivém

čtení, že tu je jakýsi skrytý aspekt v americkém vesmírném programu, skrytý aspekt reprezentovaný

tajemným Defense Industrial Security Command a jeho šéfem Wernherem von Braunem. Napovídá,

že toto byla jedna z hlavních pohnutek, jež zastupovala různé skupiny, jejichž zájmy se sjednotily

vraždou prezidenta. Za tuto hranici však již nejde. A tak se ve vzduchu trvale vznáší otázka:

Pokud existoval nějaký skrytý aspekt ve vesmírném programu a jestliže jeho šéfové měli

nějaký motiv k účasti na vraždě prezidenta, co to bylo? Co se dalo tímto skrytým aspektem

vesmírného programu získat? Nebo jinak, co prezident Kennedy ohrožoval; co bylo třeba chránit?

Či snad šlo o kombinaci obojího? Aby se daly tyto otázky zodpovědět, je nutné prošetřit některé z

dalších verzí hypotézy dvou vesmírných programů, i když, jak uvidíme, absurdních.

2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

A. Absurdní verze

Je velice snadné shrnout „absurdní“ verze dvou vesmírných programů:

Měsíc má atmosféru a vodu a dokonce i vegetaci.

Venuše pod svým příkrovem mraků není tlakový hrnec plný kysličníku uhličitého a

neúrodného pouštního skleníku, jak se nám tvrdí, ale spíše mírnou planetou s bohatou vegetací,

opravdovým rájem. A pokud člověk věří Adamskému - a autor této knihy co nejrozhodněji nikoliv -,

je domovem překrásné rasy mírumilovných, blonďatých, modrookých vesmírných lidských bratrů,

kteří přicházejí v míru, aby přinesli přízemnímu lidstvu poselství naděje.

A Mars opravdu má kanály a bohudíky neplánuje nijak brzo invazi na Zemi.

Jenže co má tohle společného se skrytým a veřejným vesmírným programem?

Je to velice prosté: podle absurdní verze ty vlády na Zemi, které mají vesmírné programy,

skrývají skutečná fakta o planetách našeho slunečního systému, pečlivě pozměňují fotografie, aby

odstranily jakýkoliv důkaz k výše uvedeným tvrzením!

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

Hoaglandův MODEL

O mnohem serióznější a daleko přijatelnější verzi dlouhá léta různě polemizoval Richard C.

Hoagland, proslavený svým zapojením do pokračujícího zkoumání anomálních rysů povrchu Marsu

v oblasti Cydonie, rysů, o nichž velice silně věří, že jsou umělého původu.

Třebaže není možné se tu obšírně rozepisovat o Hoaglandových názorech - konec konců se

vyvíjely v průběhu mnohaletého pokračujícího výzkumu, jenž po právu vyžaduje teoretickou studii

existují určité stálé charakteristické vlastnosti, na něž se dá poukázat, protože shrnují některé

aspekty Hoaglandovy verze:

1. Zpráva Brookingsova institutu: Bezprostředně po svém vzniku zadala NASA zakázku na

studii o možném dopadu kontaktu lidstva s mimozemskou civilizací při zkoumání sluneční

47

soustavy, nebo eventuálního objevu jakýchkoli artefaktů takové civilizace. Jak na to

Hoagland při více příležitostech poukazuje, zpráva Brookingsova institutu naznačovala, že

by mohlo dojít k závažným kulturním důsledkům a ohlasům takových objevů či událostí.

Hoagland argumentuje, že vláda by tudíž mohla přijmout takovou taktiku, opírající se o

doporučení Brookingsova institutu, že by takové objevy zatajila.

2. V tomto kontextu by jeden způsob utajení mohl spočívat v úpravě fotografií nebo vědeckých

dat, jež by naznačovaly přítomnost takového kontaktu nebo civilizačního artefaktu. Další

metodou by bylo naprosté odmítnutí důkazu po takové události, jako třeba NASA odmítla

Vikingem vyfocenou tvář na Marsu jenom jako „hru světla a stínu“. Tuto taktiku a její

obdoby používá NASA až do současnosti, kdykoliv kosmické sondy poskytnou nějaký

anomální nález.

3. Třetí součástí Hoaglandova názoru je existence „skrytého vesmírného programu“, nebo lépe,

určité skupiny uvnitř NASA, která používá vliv nějakým esoterním nebo okultním směrem

při plánování, pojmenovávání a používání symbolismu vztahujícího se k jednotlivým misím.

Na podporu svého tvrzení si Hoagland všímá velké převahy zednářů v astronautickém

sboru, zvláště v počátečním období NASA během programů Mercury, Gemini a Apollo.

Hoagland nadto také tvrdí, že mnohé mise jsou navrženy tak, aby byly v jedné řadě s

významnými nebeskými (astrologickými) souvztažnostmi, jako by vesmírné mise byly

dobře uváženými činy v ohromném systému rituální magie uskutečňované v planetárním

měřítku prostřednictvím samotného vesmírného programu.

4. Poslední a nejvýznamnější součástí Hoaglandova modeluje to, že rysy marťanského povrchu

v oblasti Cydonia představují zakódovanou ztracenou „hyperdimenzionální fyziku“, fyziku,

kterou Hoagland vnímá v důkazu vystupující planetární energie na „čtyřstěnné zeměpisné

šířce“, konkrétně 19,5° severní nebo jižní šířky na každém nebeském tělese této sluneční

soustavy.

Ačkoliv mohou taková tvrzení znít fantasticky, skutečnost, že pocházejí od někoho, kdo má

prestiž jako Hoagland, mnoho napovídá, a jak uvidíme dále, čím více se člověk bude vrtat v

různých verzích hypotézy dvou vesmírných programů, tím více detailů odhalí a Hoaglandova verze

ve srovnání s nimi vybledne do normálního světského stavu.

3. Verze „Alternativy č. 3

Mezi mnoha verzemi hypotézy dvou vesmírných programů není bizarnější ani slavnější, než

je verze Alternativy č. 3.

Alternativa č. 3 byl „dokument“ vytvořený pro britskou vědeckou řadu Science Report, který

byl odvysílán v anglické televizi v sedmdesátých letech. Původně měl být na programu od 1. dubna

1977, avšak vysílání bylo odloženo až na červen, třebaže v produkčních titulcích je jako datum

uveden právě 1. duben. „Dokument“ trval hodinu a uvádí zajímavé názory. „Dokument“ nápadně

začíná vyšetřováním takzvaného „úniku mozků“, jímž byla Velká Británie postižena v

sedmdesátých letech, kdy řada vědců a inženýrů opustila zemi kvůli příznivým a slibným místům v

zámoří, především v Kanadě a ve Spojených státech, v menší míře rovněž v Austrálii a na Novém

Zélandu. Děj se rychle odvíjí, dokument „odhaluje“ případy tří vědců, o nichž už znovu nikdo nikdy

neslyšel, nehledě na pokusy jejich „rodin“ s nimi navázat spojení. Nakonec jeden vědec zemřel při

záhadné autonehodě, údajně poté, co telefonoval ze vzdálené země z telefonní budky svému příteli

žurnalistovi, jemuž měl poslat magnetickou pásku do počítače.

Na této pásce, když byla konečně „rozkódována“ neúnavným investigativním žurnalistou z

Anglia Television, bylo video s domnělým společným rusko-americkým letem s přistáním na Marsu

48

v roce 1962, dovršené videonahrávkou od života pod povrchem ve vyvrtaném doupěti až po

bouřlivé a vzrušené ovace ruské a americké obsluhy pozemního řídicího střediska v pozadí!

Přes fakt pohřešovaných vědců a inženýrů, mysteriózní smrt vědce a počítačovou pásku s

údajným přistáním na Marsu se žurnalisté dozvěděli o skrytém, tajném a společném vesmírném

programu vedeném Rusy a Američany, jehož součástí bylo přesvědčit nejlepší a nejbystřejší vědce

světa, aby se zúčastnili postupné a velmi tajné kolonizace Měsíce a Marsu. A důvod této

kolonizace? Elita tohoto světa dospěla k přesvědčení, že tuto planetu lidstvo devastuje a že

přelidnění dosáhlo bodu, z nějž není návratu, a život na Zemi je odsouzen k záhubě. K zachránění

této situace byla vedena diskuse o třech alternativách. V první se navrhovalo nechat v atmosféře

explodovat jaderné hlavice s pokusem vytvořit v ní „díru“, kterou by odešly imise. Druhá

předpokládala výstavbu rozsáhlých podzemních zařízení, v nichž by lidstvo mohlo přežít, až by byl

život na povrchu nemožný. A ta třetí, Alternativa č. 3, nabízela hledání nových domovů na planetě

Mars a na Měsíci.

Tajný vesmírný program byl tedy novodobou archou Noemovou, a aby se Alternativě č. 3

zajistil úspěch, byly spáchány ty nejohavnější zločiny. Na tomto místě „dokument“ víceméně

skončil.

Jenže ten příběh neskončil Ve skutečnosti byla síť zaplavena telefonáty tisíců lidí, kteří se

veřejně hlásili k víře v tento úplně bezuzdný scénář a kteří v některých případech přidali své vlastní

příběhy o setkáních s „tajnými šéfy“ tohoto projektu.

Problém byl v tom, že celý program byl naprostou smyšlenkou, komplikovaným aprílovým

žertíkem, jak ho mínili producenti a autoři tohoto scénáře, David Ambrose a Christopher Miles.

Tato skutečnost vyjde jasně najevo po pečlivém zkoumání závěrečných titulků, z nichž jasně

vystupuje datum a dlouhý seznam osob a obsazení, v němž jsou zastoupeni profesionální herci.

Příběh ovšem nedozněl a brzo jej následovala stejnojmenná špatně napsaná kniha, o níž se za chvíli

zmíníme.

Jednomu Kanaďanovi, který se dotazoval na pravdivost „dokumentu“, se spoluautor a

producent Christopher Miles vyjádřil takto:

„Idea tohoto filmu a následně i knihy byla čímsi, co jsme si společně s Davidem (Ambrosem)

vysnili během oběda v Londýně, poněvadž jsem byl už poněkud unaven dokumentárním dramatem

v televizi a chtěli jsme dokázat, jak může být snadné vodit široké publikum příslovečně za nos! Je

mi líto, že jste byl jedním z nich, a kdybyste se podíval na film nebo si přečetl knihu, uvědomil

byste si, že jsou tam celou dobu narážky na jeho nehodnověrnost.

Samozřejmě v něm je hrstka skutečností, ale základní příběh je naprostou smyšlenkou, a

kdybyste sám trochu více přemýšlel, byl byste si uvědomil, že to platí i v tomto případě.“

V interview to však Miles komentoval poněkud záhadnějším způsobem, když řekl:

„Řekněme, že v příběhu byly všechny skutečnosti pravdivé a veškeré lži nepravdivé.“

Nesourodé herecké výkony v dokumentu se zrcadlí v odporující si kaši bezuzdně nespojitých

„údajů“, všechno je to podáváno na stůl jako „potvrzení“ tajného vesmírného programu a jeho

zločinných aktivit:

Smrt patnácti divokých poníků v anglickém Dartmooru se zmiňuje jako epizoda připomínající

zmrzačení dobytka převládající ve Spojených státech od poloviny šedesátých let. Rozebírají se

rovněž faktická zvěrstva kontroly myšlení prováděné CIA MKULTRA, avšak nijak zvlášť do

detailu a s neuvěřitelným pojítkem na Alternativu č. j. Po cestě se popisují příklady rusko-americké

vesmírné spolupráce a nabízejí se nám líčení nepříjemných situací několika obětí postižených

ztrátou paměti, ale nic z toho nemá přímou souvislost s jádrem věci Alternativy č. 3.

49

A úplně na konec - knihy i „dokumentu“ co si má člověk počít s Alternativou č. 3? Jim Keith

shrnuje celou epizodu takto:

Shrnuto, Alternativa č. 5 je televizní hra a kniha, která vyloženě postrádá opodstatnění, a

obzvláště kniha je napsána podobným stylem jako ve Weekly World News, kde se dočtete, že

„dvouhlavá mimozemšťanka porodila Elvisovo dítě lásky“. Co dodává Alternativě č. 3 nádech

příběhů z Amazing Stories z let čtyřicátých, je řada fantazií odehrávajících se v sousedství Fleet

Street, jsou to „tajné dokumenty“, interview s osobami, které neexistují, a co víc, ujišťování autorů,

kteří - i když opakovaně tvrdí, že „se zajímají jenom o fakta“ - napíšou televizní hru a knihu naditou

tolika pochybnými závěry jako nejnovější mistrovské dílko Brada Steigera…

Všechny ty zmínky o letech na Mars, „skupinových zásilkách“ a tak dále, jsou prachbídně a

neuvěřitelně popisovány v „tajných kopiích“ nebo je autoři vytvořili z řídkého marťanského

vzduchu.

Jenže, jak poznamenává samotný Keith, člověk odchází od sledování „dokumentu“ či od

četby knihy jaksi nesvůj, přestože jasně a zřetelně mají povahu mystifikace. Tento nepříjemný pocit

tkví v tom, že Alternativa č. 3 a její různé varianty jsou docela blízko pravdě, že cosi podobného

onomu zvláštnímu chování v „dokumentu“ se ve skutečnosti děje.

Leslie Watkins, spoluautor knižní verze ve spojení s producenty „dokumentu“ pracujícími pro

Penguin Books, vlastně napsal badateli, který kontaktoval redaktora z Penguin, že kniha se „zakládá

na skutečnosti, ale využívá tuto skutečnost jenom jako startovací rampu k velkému skoku do fikce“.

A o něco dále ve svém dopise obšírně vypráví o neobvyklých událostech, které jej postihly poté, co

byla vydána knižní verze a dostala se do oběhu: „Po jistou dobu po prvním vydání Alternativy č. 3

jsem měl důvod předpokládat, že mi někdo napíchnul můj domácí telefon, a mí informátoři, kteří

jsou s takovými záležitostmi obeznámeni, byli přesvědčeni, že jisté výzvědné agentury naznaly, že

pravděpodobně vím příliš mnoho. Takže když to shrnu, ta kniha je fikce zakládající se na

skutečnosti. Nyní však cítím, že jsem se bezděčně dostal velice blízko k utajené pravdě.“ Pokud se

však Watkins, Miles a Ambrose dostali příliš blízko k „utajené pravdě“, což by mělo za následek

elektronické napíchnutí, o co přesně šlo v tomto bláznivě střiženém dílku o universu Alternativy č.

3?

Universum Alternativy č. 3 je zcela jasné: existuje tajný vesmírný program, do něhož jsou

zapojeni spolupracující Rusové a Američani, jsou řízeni nějakým tělesem, které přesahuje jejich

vlády a používá je pro svůj vlastní cíl, a tím je tajná kolonizace Měsíce a Marsu. Za tímto účelem

přesvědčuje nebo unáší vědce a na manuální práci „prosté občany“. Ti, kdož se nedají „přesvědčit“

nebo by mohli ohrozit projekt tím, že by jej odhalili, jsou zavražděni. Nabízejí se tu následující

faktory:

1. Řada pohřešovaných vědců, a jde o velká množství;

2. Zavraždění vědci;

3. Řada pohřešovaných „obyčejných“ lidí;

4. Tajný vesmírný program existující uvnitř veřejných programů v Rusku a v Americe nebo

paralelně k nim;

5. Kolonie na Měsíci anebo na Marsu; a konečně;

6. Nějaké těleso koordinující všechny výše uvedené případy.

Jim Keith, který bádá na poli konspiračních teorií, se zabýval šetřením aspektů tohoto případu

a došel k poněkud provokativnímu závěru, závěru vskutku tak provokativnímu, že něco takového

tvrdí jen zřídka kdy, ačkoliv mnohé z jeho knihy Mind Control and UFOs: Casebook on Altemative

3 naznačuje tento závěr na základě spousty času, jejž strávil jeho zkoumáním.

50

Začněme výše uvedeným aspektem č. 2: úmrtím vědců. Keith, jako mnozí jiní autoři, si

povšiml velmi podivné skutečnosti, že mnoho evropských vědců, fyziků a inženýrů, kteří se

zabývali nebo nějak jinak mohli mít něco společného se strategickou obrannou iniciativou (SDI)

prezidenta Ronalda Reagana, jak se zdá, spáchalo v neobvykle vysokém měřítku sebevraždu nebo

„zemřelo za podivných okolností“. A kupodivu většina těchto vědců pocházela ze západní Evropy.

Proporcionálně méně byli v mimořádných úmrtích zastoupeni Američané, Kanaďané nebo

Australané.

Mezi ty, jež Keith jmenuje, patří: Keith Bowden, expert na superpočítače; Roger Hill,

konstruktér u Marconi Defense Walsh (který se údajně zastřelil sám výstřelem z brokovnice);

Jonathan Walsh, expert na digitální komunikaci u mateřské firmy Marconi, GEC; Karl-Heinz

Beckurts, ředitel výzkumu německé společnosti Siemens spolu se svým řidičem; a jak

poznamenává Keith, „jakýsi dodavatel SDI údajně napojený na činnost Nazi International Otto

Skorzenyho“; Vimal Dajibhai, expert na počítačové řízení systémů; Gerrold von Braunmuhl, hlavní

poradce západoněmeckého ministra obrany Hanse-Dietricha Genschera Ashad Shariff, další

zaměstnanec firmy Marconi švédský profesor Svante Oden; Lando Conti, italský manažer na

elektroniku; Aytar Singh-Gida, expert na technologii SDI; Richard Pugh, smluvní pracovník

britského ministerstva obrany; John Brittan, počítačový expert; švédský zbrojní inspektor Cal

Frederik Algernon… a tak dále a tak dále, pokračuje Keithův seznam.

Podobně jako následovala po atentátu na prezidenta Kennedyho „záhadná úmrtí“ klíčových

svědků a personálu, umřelo během celé epizody kromobyčejně mnoho vědců a inženýrů příliš

mnoha podezřelými způsoby, aby to bylo čistě náhodné. Keith si všímá toho, že:

V červenci roku 1986 řekl Kurt Rebmann, německý federální prokurátor, listu New York

Times, že věří, že tyto útoky byly součástí „koordinované ofenzivy“ proti Západu z programu SDI.

Kdo tedy zabil vědce hvězdných válek? Přinejmenším ve dvou případech, a to při úmrtí

Beckurtse a von Braunmuhla, se k odpovědnosti přihlásila marxistická Frakce Rudé armády (RAF).

V Itálii bylo na místě Griogieriho vraždy nalezeno krátké sdělení konstatující, že „byl zastřelen

výhradně proto, že měl hlavní podíl na tom, že Itálie přistoupila k projektu hvězdných válek“. A

vražda byla připsána italským Rudým brigádám. Samozřejmě, že sdělení lze snadno podvrhnout, a

skutečnost, že odpovědnost byla vyhlášena jenom ve třech případech, je zvláštní, pokud obě

skupiny spáchaly všechny vraždy.

Jedno vysvětlení - které je nabíledni - říká, že „Kremlu bylo jasné, že SDI, na hony vzdálené

obrannému programu, jak jej prezentoval Ronald Reagan, měla děsivou útočnou kapacitu“. To je

naprostá pravda, jak uvidíme ve druhé části. V každém případě je však Keithův závěr racionální:

nejjasněji viditelnými pachateli těchto podivných úmrtí byli Sověti, kteří doufali, že takto odradí

Západ od rozvíjení SDI.

Jenže podle Keitha tu byla kromě toho i jiná možnost: „Přišlo mi rovněž na mysl, že pokud na

této planetě vskutku existuje tajná technologie létajícího disku, zatajená pro překvapivou údernou

schopnost přicházející z nějaké neznámé světové strany, pak SDI mohla být vnímána jakožto

technologie schopná takový stroj přesně určit a sestřelit.“ Pokud tu totiž existovala nějaká

„nezávislá skupina“ zdokonalující takový vyspělý stroj, pak by také i tato skupina pohlížela na SDI

jako na hrozbu a snažila by se ji vykolejit, nebo by se naopak snažila získat a rozvinout její

technologie, zatímco by je upřela svým nepřátelům.

A právě tato možnost udává charakter větší části Keithovy knihy. Sledováním možností až k

předválečné síti amerických a nacistických obchodních kontaktů se rychle dostává k jejich

styčnému bodu: ke „kapitulaci“ sekce vojenské rozvědky Odboru zahraničních armád - Východ

(Fremde Heere Ost) do rukou OSS, což byla dohoda vyjednaná mezi generálem Reinhardem

Gehlenem a sekčním šéfem OSS v Curychu Allenem Dullesem, pozdějším šéfem CIA a členem

51

Warrenovy komise. Jenže jak mnozí poukazují, byla tato „kapitulace“ jenom zdánlivá. Keithův

souhrn je výstižný:

Z důvodů, které - doufejme - budou zřejmé, jsem začal s pátráním po Alternativě č. 3 u toho,

co se může jevit jako rozhodující moment v historii: u lidí, z nichž většina zemřela už před dlouhou

dobou. Jak jdeme po stopách těchto lidí, jejich skutků a spojení, konspirační síť se začne rozšiřovat

a příležitostně začne možná dostávat jistý zlověstný rys.

Studie začíná těsně po pádu Třetí říše, kdy generál Reinhard Gehlen, nacistický šéf špionáže a

budoucí maltézský rytíř, otevře jednání s Allenem Dullesem a americkou OSS (Úřad strategických

služeb). Gehlen použil nacistickou zpravodajskou síť jako trumf, jejž poskytnul za své vlastní

přežití i přežití celé jeho rozsáhlé špionážní sítě. Gehlen vyjednal separátní mír s Dullesem, jehož

výsledkem bylo čisté naroubování nacistického špionážního aparátu do amerických tajných služeb.

Tak se zrodila CIA a částečně s tím souvisí i řada prozrazení, jež pokračuje až doposud.

A vskutku, jak na to poukázali už mnozí, v počátcích CIA se agenturní práce „sovětského

oddělení“ pro všechny záměry a cíle téměř naprosto a výlučně opírala o tuto nacistickou špionážní

síť. Gehlenova vlastní slova připomínající tuto dohodu jednoduše nahánějí husí kůži:

Dobře si pamatuji podmínky této smlouvy…

1. Měla být založena tajná německá zpravodajská organizace při využití existujícího

potenciálu, aby se pokračovalo ve sbírání informací na Východě zrovna tak, jak jsme to

dělali předtím. Základnou pro to byl náš společný zájem na obraně před komunismem.

2. Tato německá organizace neměla pracovat „pro“ nebo „pod“ Američany, nýbrž „společně“ s

Američany.

3. Tato organizace měla operovat výlučně pod německým velením, jež by dostávalo instrukce a

úkoly od Američanů, dokud nebude v Německu ustavena nová vláda.

4. Tuto organizaci měli financovat Američané prostřednictvím fondů, jež neměly být součástí

okupačních výdajů, a zpětně by organizace předávala všechny své zpravodajské poznatky

Američanům.

5. Jakmile by byla ustavena suverénní německá vláda, měla by rozhodnout, zda bude tato

organizace pokračovat v činnosti či nikoliv, avšak až do té doby by péče a kontrola (později

se o tom mluvilo jako o „poručnictví“) o tuto organizaci zůstala v amerických rukou.

6. Pokud by tato organizace v kteroukoliv dobu zjistila, že se nachází v pozici, kdy se americké

a německé zájmy rozcházejí, je srozuměno, že by vzala v úvahu nejprve německé zájmy.

Jinými slovy, celé jedno oddělení americké federální vlády - věru, jedno z jejích

nejcitlivějších oddělení - bylo řízeno agenty Třetí říše ve stylu klasického aktu trojského koně!

Historik Carl Oglseby si povšimnul, že s tisíci agenty v Gehlenově „organizaci“ a rozsáhlou sítí

„emigrantských exilových“ skupin a front se Gehlenorg „podstatně podílela na znicotnění

občanského charakteru CIA ještě předtím, než vůbec vznikla… Takže ať už byla CIA z hlediska

zákona čímkoliv, z hlediska praktického zpravodajského souboru zůstala fasádou pro domeček plný

nacistických špiónů.“

Nad významem těchto zjištění nelze přemítat příliš dlouho, neboť jak si povšimli mnozí další

komentátoři a badatelé, zdá se, že někde uvnitř americké federální vlády a uvnitř její výzvědné

komunity operuje „cizí element“. Keithovo bádání a podobná pozorování, jež učinili další, kteří

zkoumali, jak neuvěřitelně si k tomuto obchodu Allen Dulles a generál Gehlen plácli, uvádějí

historické pozadí a důvody k obavám: Nejenom že uvnitř americké výzvědné komunity je cizí

element, ale byl tu už od konce druhé světové války. A byl veskrze nacistický, pokud jde o personál,

cíle i metody.

52

Kromě toho, jak na to Keith dále poukazuje, samotná rodina Dullesových měla dlouhodobé

obchodní vztahy s Německem. A byla tu i ideologická spojitost:

U člověka, stejně jako u každé jiné životní formy, existuje stejná tendence ohledně

porodnosti, která daleko přesahuje úmrtnost, s oním nevyhnutelným následkem, kterým je

nadměrná populace, u níž jistá část musí být eliminována. Kdo jsou ti, kteří budou eliminováni,

závisí od toho, kdo je nejslabší a kdo je nejsilnější v soutěži, která z toho logicky vyplývá.

Jestliže to zní podobně mnohoznačně jako Hitlerova protižidovská tiráda na norimberském

partajním sjezdu, zamyslete se znovu. Jsou to slova bratra Allena Dullese, Johna Fostera Dullese,

který se měl později stát ministrem zahraničí za vlády prezidenta Dwighta Eisenhowera.

Gehlenův obchod s Dullesem byl v každém případě jenom jedním aspektem vznikající

rozsáhlé poválečné organizace „Nazi International“, s masivním tokem peněz a s vlastní

zpravodajskou sítí.

Udržováním úzkých vztahů navzájem mezi uprchlými nacisty se tato síť vyvinula v to, co

dostalo název Nazi International a co řídil z ústředí v Madridu Otto Skorzeny. Nazi International by

mohlo být klíčem ke vzniku celosvětového zbrojení, terorismu a sítí obchodu s drogami, třebaže

tyto zločiny blednou ve srovnání s podvratnou činností americké zpravodajské služby ve spolupráci

s Allenem Dullesem, jejímž důsledkem byl vznik studené války a pokračující demontáž demokracie

v Americe.

Skorzeny byl nejspíše nastrčenou figurou pro další mnohem výše postavené nacisty, poněvadž

byl zetěm dřívějšího prezidenta Říšské banky, Hjalmara Horace Greeleyho Schachta.

Pokud však byla nacistická infiltrace americké poválečné rozvědky a národního

bezpečnostního aparátu operací na způsob trojského koně pod praporem „spojené fronty proti

komunismu“, co potom znamená rozptýlení nacistických vědců a technologie? Bylo by možné

nahlížet na známou operaci Paperclip - americký tajný poválečný program na rekrutování

špičkových nacistických vědců a inženýrů - přinejmenším na německé straně, jako na podobnou

operaci?

Třebaže důkazů je poskrovnu, je to nicméně podnětné. Začíná to bezprostředně po válce u

amerického vysokého komisaře v Německu: Johna J. McCloye. Když Wernher von Braun odmítl

pracovat pro americký vesmírný program bez svého předchozího armádního pohlavára, generála

Waltera Dornbergera - který byl mezitím tribunálem odsouzen za válečné zločiny ke smrti oběšením

-, byl to McCloy, kdo zakročil a udělil Dornbergerovi úplnou milost. Ve skutečnosti McCloy udělil

milost více než sedmdesáti tisícům nacistů obviněným z válečných zločinů. Možná to není až tak

překvapivé, neboť McCloy byl po první světové válce „právním zástupcem zaměstnaným u I. G.

Farben“ a během olympijských her v Berlíně v roce 1936 sdílel lóži se samotným Hitlerem. A v

neposlední řadě seděl McCloy, podobně jako Allen Dulles, ve Warrenově komisi.

Jakmile se už nacističtí vědci octli v USA, byli - samozřejmě - důkladně sledováni… jenže,

jak se zdá, ne zase až tak důkladně. Jak poznamenává Keith, „Walter Jessel, vyslýchající pro

armádu německé raketové vědce, prohlásil, že existovalo spiknutí mezi von Braunem,

Dornbergerem a Dornbergerovým personálním šéfem, aby byly americkým úředním osobám

zatajovány informace“. Vzhledem ke skutečnosti, že se von Braunovy rakety s úspěchem staly

páteří amerického vesmírného programu, a to až k měsíčním raketám Apollo, stejně jako se staly

páteří amerických mezikontinentálních balistických raket, vyvstává takto významná otázka: co by

tak asi mohli von Braun a Domberger zatajovat?

Mohli například zatajovat technické informace, protože nešlo o ojedinělý případ. Jak

naznačuje následující incident, u dalších tří německých vědců převezených do USA bylo zjištěno,

že měli ilegální poštovní schránky v El Pasu, stát Texas, kde přijímali peníze a kódované zprávy ze

53

zahraničních zdrojů. Jiné případy, kdy nacističtí vědci dostávali peníze z neznámých zdrojů, nebyly

armádou vyšetřovány, včetně případu, kdy jedna třetina německé skupiny Paperclip současně

zakoupila drahá auta, jež si údajně nebyli schopni pořídit ze svých platů. Opakovaně tu bylo

podezření, že rakety jsou sabotovány a že ze zabavených raket mizejí součástky.

Je-li tomu tak, pak Gehlenorg nabídla perfektní prostředky, aby veškerou rozvinutou

technologii vyvedla z Ameriky a do „správných rukou“.

Keith uzavírá svůj scénář následujícími poznámkami:

Otěže německých technologií, jako jsou rakety, vyspělá letadla a atomistika, nikdy zcela

nepustili z rukou; kontrolu úzkého kruhu si ponechali nacisté a jejich sympatizanti, a vědomosti se

daly získat jenom v tomto úzkém kruhu.

…V tomto prostředí, které bylo prolezlé nacisty a fašisty, probíhala rozsáhlá spolupráce, k níž

patřilo dlouhodobé uskutečňování nacistických cílů oddělených od předchozích německých

teritoriálních nároků, bylo tu i všudypřítomné poručnictví a proradnost mezinárodních finančních

zájmových skupin, vládních a zpravodajských agentur, což pochopitelně posouvalo Ameriku do

totality, genocidy a kontroly myšlení, a šablona Alternativy č. 3 se začala poprvé zviditelňovat.

Keithův scénář je dosti jasný a - v širších obrysech - tu jde o stejný případ, zejména:

1. O rozptýlení nacistické technologie, vědců a inženýrů do poválečných spojeneckých,

sovětských, a pravděpodobně i utajených a nezávislých výzkumných programů zřetelně pod

kontrolou nacistů, a

2. že naroubováním Gehlenovy Fremde Heere Ost s rozsáhlou špionážní sítí do americké

rozvědky za železnou oponou vznikla mocná tajná organizace, organizace s mezinárodním

dosahem, ambicemi a financováním.

Jedině taková organizace by se mohla pokusit udržovat dva vesmírné programy, jeden pro

veřejnost a druhý, zcela mimo záznamy, k prosazování zájmů, programu a moci této elity, jež je

řídila. Jedině taková organizace by se mohla pokusit koordinovat jinak nezávislé „veřejné“

vesmírné programy obou supervelmocí.

Viděno v tomto světle je snadnější pochopit, proč tu byla taková silná přítomnost nacistů v

předivu vztahů promítajících se do zavraždění prezidenta Kennedyho, protože on svojí hrozbou

„rozdrtit CIA na tisíc kousků“ úmyslně zacílil na jednu z mocenských struktur tohoto

mezinárodního prvku operujícího mimo normální kontrolu. Aby se zajistilo jeho další pokračování a

přežití projektů a programů, musel Kennedy odejít.

4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

Na stejně bizarním konci spektra hypotézy dvou vesmírných programů se nachází verze

autora a badatele v oboru konspiračních teorií z Nového Mexika, Williama Lynea, jenž naznačil

svoji verzi ve třech knihách: Pentagon Aliens (dříve pod názvem Space Aliens from the Pentagon),

Occult Ether Physics a Occult Science Dictatorship. Mnozí jeho dílo odmítají jednoduše proto, že

obsahuje spoustu opravdu bizarních a často i výstředních výroků, přitom ovšem přehlížejí některé

významné pohledy a narážky, které jsou pro jeho díla rovněž charakteristické, a často je vkládá

mezi tvrzení, v nichž se buď opakuje obvyklá „nacistická legenda“ o UFO nebo „Hitlerově přežití“,

k nimž autor hojně přidává nové prvky.

Lyne například tvrdí - bez jakéhokoliv opodstatnění -, že Adolf a Eva Hitlerovi nejenom že

přežili válku, ale odletěli z Německa v létajícím talíři, který pilotovala slavná německá pilotka

Hanna Reitschová a eso německého Luftwaffe Hans Ulrich Rudel! A jako by tohle nestačilo,

dodává, že potom šťastně žili v Kasselu (Německo), chráněni tajnou dohodou NATO, a že na

54

pozvání prezidenta Lyndona Johnsona navštívili světovou výstavu v San Antoniu v Texasu, kde

později Adolf, zjevně jako vždy projevující svoji náklonnost k umění, navštívil se svou milovanou

Evou uměleckou show v západním Texasu, kde Lyne náhodou byl, když tam seděl a skicoval si tam

obrázky! A Lyne neponechává náhodě žádný detail, protože tuto návštěvu dokonce popisuje

jadrnými slovy bezpečnostních pracovníků, kteří před příchodem Führera pročesávali Stánky na

ploše, kde se umělecká show pořádala! Pokud si člověk dokáže představit přestárlého a potícího se

Hitlera, jak se tam belhá ve svém všudypřítomném dvouřadém kabátě (samozřejmě bez svastiky) a

v slamáčku s manželkou Evou v závěsu, která si možná natáčela celou návštěvu pro své slavné

domácí promítání, má pak pochopení pro to, proč mnozí ihned šmahem odmítají další Lyneova

tvrzení a výroky.

Lyne například prohlašuje:

Během války němečtí vědci obešli vývoj „atomové bomby“ a sestrojili a otestovali

neutronovou bombu. Německý polní maršál (sic!) Erwin Rommel a Afrika Korps byli původně

vysláni do severní Afriky, aby tam otestovali neutronovou bombu stejně jako Teslovy „paprsky

smrti“ (které zmrazí celé armády); tuto technologii získaly americké korporace ovládané zejména

Davidem Rockefellerem, a později byla částečně prodána zpět americké vládě a testována v 60.

letech, a tatáž technologie byla americké vládě znovu prodána v 70. a 80. letech jako „hvězdné

války“ („SDI“ nebo Strategie Defense Initiative Technology - Technologie strategické obranné

iniciativy).

Zatímco toto tvrzení zní divoce a fantasticky a váš autor opravdu nevěří, že nějaká neutronová

bomba byla kdy nacisty testována v severní Africe nebo kdekoliv jinde, je slušností vůči Lyneovi

připomenout, že v případě domnělého testu jaderného zařízení, jenž se odehrál 4. března 1945 v

Ohrdrufu, šlo o zařízení s velmi malým kritickým množstvím, a tato událost - pokud k ní opravdu

došlo - mohla nastat jenom během procesu „posíleného štěpení“, jímž se ke kritickému množství

přidá zdroj vyzařující neutrony, což umožní, aby do počáteční řetězové reakce vstoupilo více

neutronů a následně i nižší kritická hmotnost. Jde, v jistém smyslu, o jediný krok stranou od

neutronové bomby. Podobně by se mělo poukázat na to, že když poprvé v červenci 1993 vyšla

tiskem kniha Pentagon Aliens (pod svým předchozím názvem Space Aliens from the Pentagon) a v

ní Lyneovo tvrzení, začaly údaje o testu v Ohrdrufu a dalších německých jaderných testech během

války teprve vycházet najevo, takže je nepravděpodobné, že by Lyne svůj výrok opíral o tyto

německé pramen.

Lyneova tvrzení tím však nekončí. Dodává k této směsce ještě další anekdotický detail:

(Když) byli vězni z Rommelových Afrika Korps převezeni do Roswellu v Novém Mexiku (!),

přinesli si s sebou poněkud zvláštní pohlednice, očividně vytištěné Rommelovými polními litografy,

které ukazovaly New York zničený hřibovitým oblakem. Velitel tábora Dave Dunn, jenž se stal

později inženýrem v Union Oil Company of California v texaském úřadě v Midlandu a který v roce

1962 připravoval U. S. G. S. na návštěvu prezidenta Johna F. Kennedyho, je považoval za vtipné, a

jednu, kterou si schoval jako suvenýr, mi ukázal. Skutečností však bylo, že Rommelovým hlavním

posláním v libyjské poušti byl test neutronové bomby Tyto pohlednice, jež vlastnily jeho jednotky,

byly »morálním povzbuzením«, přičemž tato kompozice vznikla tak, že fotolitografii hřibovitého

mraku bomby, kterou vlastně testovali a vyfotografovali, položili na fotolitografii New York City.

Nároky členů projektu Manhattan, že to oni postavili první atomovou bombu - podle německých

plánů -, byly oprávněné. Einstein nám přinesl ukradené plány s pevnou vírou, že A-bombu

použijeme proti Německu. Poněvadž spojenci uspěli v získání německých plánů na výrobu A-

bomby, Werner Heisenberg jenom odsunul A-bombu stranou a postavil N-bombu. Otázkou pro mne

nebylo „pokud“, nýbrž „jak“ (Němci vyrobili svoji neutronovou bombu)?

Tato pasáž je typický Lyne, prokládá detaily a narážky, jež ve světle výzkumu německých

autorů Meyera, Mehnera a dalších dávají smysl, dalšími detaily a narážkami, jež nemají vůbec

55

žádný smysl. Lyne například tvrdí, že David Dunn shledával pohlednici New Yorku, který je

atomicky (nebo neutronovou bombou) bombardován, jako „vtipnou“. Člověk má potíže představit

si, jak kterýkoliv racionální člověk, a ještě méně Američan, by mohl takovou pohlednici považovat

za vtipnou. Tento detail vrhá stín pochybností na celou pasáž, stejně jako v případě tvrzení, že

nějaké plány atomové bomby existovaly v době, když Einstein emigroval do USA, a ještě méně

pravděpodobné je, že by je Einstein zároveň dokázal ukrást nacistům, kteří byli posedlí

bezpečnostními opatřeními a židy. Nadto Lyne těmito bizarními výroky také jasně naráží na

spojitost mezi nacistickou vědou, jejími faktickými výsledky, a projektem Manhattan, a to vše zase

v knize, která vyšla ještě před samotnou knihou Meyera a Mehnera anebo Friedricha Georga v

Německu, nebo Cartera Hydricka v USA, dílech, která jsou silně opatřena odkazy a výzkumem, a v

žádném případě nemají pouhý „anekdotický“ charakter Lyneovy knihy Pentagon Aliens.

Abychom zakulatili tento obrázek ještě více, Lyne upozorňuje na tajemnou substanci zvanou

„červená rtuť“, neboli oxid rtuťnato-antimoničitý, který, podobně jako Lyneovo dílo samotné, je

substancí se svojí vlastní nejednoznačnou a pochybnou legendou:

Dr. Sam Cohen, vynálezce americké neutronové bomby, jde po stopě výroby a prodeje

tajemné látky nazývané „červená rtuť“ až do Ruska. Červená rtuť je oxid rtuťnato-antimoničitý,

speciálně připravovaný ozařováním a pod tlakem do podoby želé, aby se zvýšila jeho hustota, čímž

se vytvoří nezbytná předběžná podmínka pro neutronovou explozi. Jeho malé množství lze použít

jako nukleární spoušť/roznětku k odpálení malého množství těžkého vodíku produkujícího smrtící

neutrony „čisté bomby“. (Mělo by se poukázat na to, že součástí této legendy o „červené rtuti“ je i

to, že ji lze využít jako rozbušku pro plnohodnotnou termonukleární fúzi, nebo vodíkovou bombu,

protože nahradí potřebu atomové bomby coby detonátoru k vytvoření nezbytného žáru, aby se

dosáhlo těžkých vodíkových atomů (deuterium a tritium) pro fúzi. Rusové jej prý vyvinuli jakožto

prostředek k odpalování vodíkových bomb bez potřeby použít nějakou atomovou bombu, čímž

vznikne „čistá“ vodíková bomba, pořád ještě schopná zničit.) V únoru 1992 podepsal ruský

prezident Boris Jelcin prezidentský dekret č. 75-RPS, jímž pověřuje ruskou společnost

Preomekologia, vedenou Jelcinovým ekologickým poradcem, aby „vyráběla, nakupovala,

skladovala, přepravovala, dodávala a za rubly a cizí měny prodávala »červenou rtuť« v množství do

10 tun ročně“. Nařízení bylo zrušeno rok poté kvůli domácí kritice, že Rusko exportuje takový

„cenný nezpracovaný materiál“. Na jaře 2004 potvrdil ruský nukleární chemik v dokumentárním

pořadu vysílaném v britském televizním kanálu Channel Four („British PBS“), že od roku 1965

pracoval s červenou rtutí, jež se běžně vyrábí v továrně v Jekatěrinburgu, sídelním městě

Sverdlovské oblasti (centrální Rusko), a že Rusko z ní vyrábí fuzní zbraně. Cohen je přesvědčen, že

červená rtuť představuje jednu z největších hrozeb ze strany potenciálních teroristů, kteří by z ní

mohli vyrobit »baseballové bomby«… Pokud Němci opravdu testovali v severní Africe

neutronovou bombu, vsadil bych se, že ji sestrojili s pomocí červené rtuti, poněvadž Rusové

zaměstnali ve svém jaderném programu německé metalurgy a nukleární chemiky a byli to oni, kdo

během druhé světové války připravili německou zásobu plutonia, jež bylo čistší než to, které bylo

vyrobeno potom…

Znovu se setkáváme s typicky Lyneovou směsicí zdánlivě zvláštních a bizarních informací s

aktuálními fakty, neboť vskutku dr. Sam Cohen, vynálezce neutronové bomby, takové obavy a

výhrady ohledně červené rtuti vyjádřil, zatímco ostatní vědci existenci této látky - a její pověstnou

schopnost iniciovat termonukleární fúzi - hlasitě odmítali jako naprostý podvod. A tato substance

opravdu připomíná mysteriózní substanci, která byla také používána ve zvonu?

Jak jsme viděli, Lyne končí svůj výpad k „červené rtuti“ jiným fantastickým prohlášením, že

během druhé světové války Němci dokázali vyrobit plutonium prvotřídní čistoty, což je tvrzení, jež

zpochybňuje spojeneckou legendu zcela přímočaře, poněvadž k tomu, aby bylo možno vyrobit

plutonium v jakékoliv kvalitě, je třeba mít nejprve funkční nukleární reaktor, a nepředpokládá se, že

by Němci takový reaktor během války dokončili.

56

Jenže opět, člověk nesmí být příliš ukvapený a shodit jeho tvrzení pod stůl, protože jak jsem

podrobně vylíčil ve své předchozí knize Říše Černého slunce, v případě domnělého nacistického

testu obrovskou explozí velká města, avšak s daleko menší stopou radioaktivního spadu.

A-bomby v roce 1945 v Ohrdrufu šlo o zařízení vysoké ráže s kritickou hmotností ne více než

100 gramů, což je fakt, který, je-li pravdivý, je možný pouze při použití velmi čistého plutonia a

posíleného štěpení. Lyne totiž zase jednou prohlásil cosi, co se kupodivu shoduje s podobnými a.

pozdějšími tvrzeními, jež přicházejí ze sjednoceného Německa, a mnohem podstatnějšího výzkumu

německých badatelů, kteří se vedle citací anekdotických historek od přestárlých svědků nebo jejich

příbuzných rovněž snaží doložit své příběhy dokumentací nebo jinými prostředky.

Lyneova závěrečná část týkající se testu neutronové bomby začíná tedy také páčit dveře u

jeho verze hypotézy dvou vesmírných programů, protože jasně naznačuje, že jejím jediným

zásadním prvkem je to, co nacisté skutečně dokončili, v protikladu k tomu, co nám bylo řečeno, že

dokončili. Ale z tohoto zvláštního podání vystupuje ještě další zásadní aspekt Lyneovy verze této

hypotézy, a to tajný vývoj vědy a technologie, která je jinak umlčována. A to nás nakonec přivádí k

Lyneově verzi hypotézy samotné. U jeho verze najdeme tři aspekty: (1) veřejné pojetí relativistické

fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru, (2) zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy, a (3)

role nacistů ve výše uvedených případech.

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

Lyne naznačuje své pojetí okultní fyziky a technologie řadou pečlivě položených a

provokativních otázek, a poté stejně jasnou a provokativní odpovědí:

Je možné, že pro veřejnost anebo soukromé osoby byla mocnou skupinou rozsáhlá oblast

fyziky fakticky deklarována jako „okultní“ a „za hranicemi“, takže veškeré vědecké vzdělávání či

údaje veřejnosti všeobecně přístupné byly „podrobeny důkladné prohlídce“, aby se odtud na ni

vyloučily odkazy? Je možné, že současná věda zainteresovaná do „elektrického pohonu“ byla

nahrazena „falešnou vědou“, která byla prosazována a zveřejňována do té míry, že nikdo kromě

»esoterní elity« nezná pravdu? A je-li tomu tak, stala se „okultní“ věda exkluzivním oborem

několika málo vyvolených „kněží“, vybraných korporacemi a vládou?

…Velekněží tohoto okultního poznání jsou elitářskými vlastníky koercitivního monopolního

korporativního bankovnictví, průmyslu, minerálních a příbuzných zájmů, kteří umožňují zasvěcení

jistých vědců, vojenských a vládních funkcionářů do svého tajného učení jen do té míry, jak je to

nutné, aby vykonávali a udržovali konspiraci obrovských rozměrů, takže technologii lze

klasifikovat jakožto „státní tajemství“, které je možno kontrolovat a dbát na jeho dodržování

mimoústavními „zákony o národní bezpečnosti“, vojenskou a civilní zákonnou mocí a policií. Tato

opatření jsou určena k ochraně archaické technologie a zdrojů, jež má pod kontrolou elita, proti

soutěži společnosti s opravdovým tržním hospodářstvím.

Povšimněte si narážky na to, že do této konspirace je zapojen aparát národní bezpečnosti

každého národa. K tomuto aspektu Lyneovy verze hypotézy se za okamžik vrátíme.

Podle Lynea vyžaduje potlačení „okultní fyziky éteru“ program sestávající ze dvou ústředních

prvků: (1) potlačení exotické fyziky, která se právě dostala do veřejných archivů nebo se tam už

nachází, a to bez ohledu na to, jak obskurní ten záznam je nebo o jak skrovnou obec může jít. Jak za

chvíli uvidíme, patří k tomu různá taktika, jak ztížit rekonstrukci utajené fyziky, (2) Druhým

prvkem je vytvoření alternativní verze fyziky „pro veřejnost“, nebo jak to vykládá Lyne - jasně také

líčí, kde spatřuje vinu ve slepé uličce fyziky 20. století - to, že se veřejnosti podávají „relativistické

bromidy“ zaobalené do exotických frází jako třeba „struktura časoprostoru“ a „strhávání lokálního

souřadnicového systému (vynucování rotace časoprostoru) rotujícím tělesem (frame-dragging)“. Jak

říká, to vše naznačuje povahu toho, co si „oni“ přejí potlačit, zejména „existenci éteru (sic, et

57

passim)“, třebaže tento éter je mylně koncipován jako „relativistický“ éter. Důvod je ošidně prostý:

„»Fyzika éteru« je samotnou svojí povahou a názvem subatomární fyzikou.“ Na druhé straně

relativistická fyzika je fyzikou v kosmickém měřítku. A jak už početné popularizační texty o fyzice

nesčetněkrát znovu zdůraznily, pátrání po svátém grálu fyziky od dob relativity a advent kvantové

mechaniky stěsnaly obě teorie jaksi dohromady. Tolik co se týče druhého prvku; je jasné, že Lyne

věří, že Einsteinova teorie relativity je klíčovým prvkem vzniku „fyziky pro veřejnost“, fyziky, jež

vede do slepé uličky.

Jenže co ten první prvek? Jak může někdo utajit věci, které jsou již součástí veřejného

archivu, a to i kdyby onen záznam byl určen relativně malému publiku, jakým je třeba odborná

společnost vědců nebo vědeckých historiků?

Lyneova odpověď na tuto otázku je skryta v jeho - pro tentokrát - dobře zdokumentované,

třebaže stručné historii éteru a stojí za to ocitovat jeho postřehy detailně:

S jistými obtížemi jsem sehnal kopii klasického pojednání sira Edmunda Whittakera, A

History of the Theories of the Aether and Electricity (revidované druhé a rozšířené vydání z roku

1951, sv. I a II). První vydání z roku 1910 bylo pravděpodobně nejkomplexnější knihou, která kdy

byla vydána na téma teorie éteru do roku 1910, ovšem opravené vydání z roku 1951 už objasňovalo

jenom „přijatelné“ verze fyziky éteru První vydání vyšlo ve Skotsku pod názvem A History of the

Theories of the Ether and Electricity, from the age of Descartes to the close of the nineteenth

century. Druhé vydání do ní včlenilo „nový materiál“ vztahující se ke kvantové mechanice.

Klasická teorie se nacházela v I. svazku, zatímco II. a III. svazek posunul počátky relativity a

kvantové teorie do roku 1926. Ani první vydání z roku 1910, natož pak opravené vydání z roku

1951, neobsahuje zmínku o Teslovi, avšak jak se zdá, byla časová souslednost v revidovaném

vydání „prošpikována“, nadto bylo věnováno málo či vůbec žádné úsilí upozornit na to, čemu se

vědci v dané době nejvíce věnovali…

Při zatajování veřejných záznamů je totiž nejúčinnější dvojí taktika, prostě zpřeházet časovou

souslednost a vypustit zmínky o praktických motivech, jež se dotýkají teorie, o niž jde.

Třetí taktika bude zřejmá z následující poznámky:

Třebaže Whittaker řekl, že Hallův efekt, podobně jako magnetická rotace světla, se objevuje

jenom u hmotných těles a nikoliv ve „volném éteru“, bylo jeho tvrzení samozřejmě nepravdivé,

poněvadž tento účinek současně závisí na vodivosti prostředí. Ze strany Whittakera to byla naprostá

lež, pravděpodobně „na žádost“ pro opravené vydání v roce 1951. Skutečnost, že se tento účinek

objevuje u „hmotných těles“ a ve „vodivém prostředí“, je nanejvýš důležitá pro elektrický pohon,

neboť se tu demonstruje reakce mezi takovými tělesy a médiem a základním „éterickým rámcem“,

který je procesem zpřístupněn.

Jinými slovy, když všechno ostatní selhává, pak se prostě lže nebo se vynechá část pravdy.

Všimněte si, že Lyne z toho jasně vyvozuje, že Whittaker byl „požádán“, aby to učinil, to znamená,

že na něj byl vyvíjen nějaký tlak. Tato skutečnost ještě nabude na významu, neboť jedna z

Whittakerových raných prací z roku 1903 se stala jednou ze základních prací „skalární“ fyziky,

nelineární formy fyziky éteru, jak dále uvidíme v následující kapitole. Whittaker (a dvě vydání jeho

klasické historie éteru) se tak v tomto příběhu stává klíčovou, třebaže pro širokou veřejnost stále

ještě neznámou postavou.

V každém případě to Lyne uzavírá tím, že Whittakerova edice z roku 1951 podává záměrně

chybně důležitá fakta týkající se elektrického pohonu… „Tím, že jsem uspořádal Whittakerovy

písemnosti do mnohem přehlednější podoby, objevil jsem celou řádku »nových« (»starých«)

dokumentů, jež svědčí o tom, že se vědci 19. století vydali na honbu za elektrickým pohonem.“

(1) Lyneova historie fyziky éteru

58

Abychom plně docenili Lyneovu verzi hypotézy dvou vesmírných programů, je třeba

shlédnout vrcholné číslo programu - dílo Nikoly Tesly a jak na ně údajně navázali nacisté jak se do

něj v širším kontextu rekonstrukce „fyziky éteru“ pustil Lyne. Tento odstavec se proto může zdát

poněkud zdlouhavý a možná i trochu odborný. Nicméně pro Lyneovu argumentaci je podstatné, že

Tesla byl fyzikem éteru par excellence. Jak dokládá Lyne: „Mým záměrem bylo prověřit známé

teorie vedoucí až k Teslovi, aby se vidělo, jak přispěl k jejich objevům, a zjistit, co se od té doby

stalo, že se zatemňovaly, dezinterpretovaly, a nakonec došlo k jejich utajení.“

V této rekonstrukci je ústředním bodem dílo z 19. století fyzika J. J. Thomsona, objevitele

elektronu.

Thomson razil teorii, opírající se o ranější Maxwellovu teorii, že nabitý sférický vodič

pohybující se po přímce musí v prostředí vytvářet elektrický indukční tok. V roce 1893, o dvanáct

let později, prohlásil, že objevil „elektromagnetickou pohybovou energii“, a říká: „V

elektromagnetickém poli se v každé objemové jednotce uchovává jisté množství mechanické

setrvačnosti, jež je přímo úměrná vektorovému součinu elektrických a magnetických vektorů.“ (J. J.

Thomson: Recent Researches in Electricity and Magnetism [1893], str. 13.) Říkalo se rovněž, že

Thomson rozvinul teorii pohyblivých silokřivek - čímž se vrátil zpět k Faradayově ranější práci -a v

roce 1891 řekl, že molekulární struktura je těsně svázána s křivkami elektrostatických sil, s

magnetismem považovaným za sekundární sílu. Tvrdil, že „éter samotný je nositelem mechanické

setrvačnosti při množství (1/4 n C) [D-B] na jednotku objemu“.

Všimněte si, že základní pohnutkou k tomuto experimentu, i zásadním objevem či teorií, je

teorie elektrického pohonu nebo pohybové energie. A tohle je, prohlašuje Lyne, jediný sjednocující

faktor většiny experimentů z konce 19. a začátku 20. století.

Ovšem jak poukazuje Lyne, chronologicky a empiricky to nedává žádný smysl, a s následující

poznámkou se dostává na scénu ústřední postava jeho verze hypotézy „dvou vesmírných programů“

- Nikola Tesla:

Teorie J. J. Thomsona, která pouze na papíru matematicky a integrálně propojuje

elektromagnetismus s pohybovou energií, do jisté míry opakuje dřívější Teslovu přednášku z roku

1891, doloženou jeho předchozími experimenty, avšak Thomsonova teorie byla nepřesná a od

Teslovy se lišila. Thomsonova elektromagnetická pohybová energie mohla vzniknout okamžitě

jenom pomocí Teslových vynálezů, jež existovaly už před Thomsonovým „objevem“, a pouze v

Teslově laboratoři, takže neexistuje žádný způsob, jak by Thomson býval mohl „svoji“ teorii

experimentálně ověřit nebo převést do praxe.

Pro Lyneův argument, že elektrická pohybová energie a pohon byly zásadním sjednocujícím

motivem soustavné vědecké práce v 19. století, byla stejně významná také práce jiného Thomsona,

tentokráte Williama Thomsona (lorda Kelvina).

Lord Kelvin v roce 1856 v prestižním časopise Proceedings of the Royal Society prohlašoval,

že magnetismus má rotační vlastnosti, jež jsou svázány s teplem a tepelnými pohyby tělesa.

Kelvinova práce je významně precizní, protože Tesla „učinil mnoho odkazů… na jeho dílo coby

úvod ke svým vlastním objevům a aplikacím“.

V roce 1870 uskutečnil Kelvin řadu experimentů, které - jak shrnuje Lyne - „se zdály

naznačovat, že »gravitační působení« může být vyvoláno sférickými tělesy rozkmitanými

elektrickým proudem nebo mechanickým pulzem“.

Poté se dostavil mnohem provokativnější objev.

(Kelvin) zjistil, že ponderomotivní síly působí mezi dvěma pevnými tělesy ponořenými do

nestlačitelné kapaliny, je-li jedno z těles znehybněno a dojde k vibracím prostřednictvím síly, která

účinkuje podél roviny spojující jeho střed a střed mnohem větší koule, která je volná. Tato volná

59

koule byla přitahována k menší (znehybněné) kouli, pokud byla její měrná hmotnost větší než

měrná hmotnost kapaliny, zatímco koule s měrnou hmotností menší, než má kapalina, byla

odpuzována nebo přitahována podle poměru své vzdálenosti k místu, kde vznikají vibrace, ve

vztahu k jisté veličině.

Pokusy lorda Kelvina rozvíjel v letech 1877 až 1910 dále C. A. Bjerknes. Bjerknes ukázal, že

když byly dvě koule ponořené do nestlačitelné kapaliny přivedeny k chvění, vyvíjely vzájemnou

přitažlivost, která byla poslušná Newtonova zákona převrácených čtverců, bylo-li chvění ve fázi,

kdežto pokud se fáze lišily o půl vlny, koule se odpuzovaly. Při rozdílu čtvrtiny vlnové délky

nedocházelo k žádnému účinku. Pokud bylo chvění nestálé na vzdálenost větší než jedna čtvrtina

vlnové délky, přitažlivost a odpudivost byly obrácené.

Všimněte si opět, že pohnutkou k tomuto experimentu byl výzkum setrvačních a gravitačních

vlastností éteru cestou analogického experimentu s koulemi v nestlačitelné kapalině. Podobně stojí

za pozornost ještě daleko důležitější fakt, jehož význam bude zase očividnější v kapitole zabývající

se „skalární fyzikou“, totiž že chování koulí je poplatno výskytu dlouhých vln v daném prostředí, v

tomto případě v nestlačitelné kapalině.

(2) Lyneova verze Teslovy fyziky

V tomto širším kontextu se nyní dostáváme k ústřednímu bodu Lyneovy rekonstrukce fyziky a

jeho verze hypotézy dvou vesmírných programů: k dílu Nikoly Tesly a tomu, jak věří Lyne, co bylo

po celou dobu skrytou a základní pohnutkou. Jak Lyne podotýká, články, jež cituje v knize Occult

Ether Physics, měl Tesla k dispozici už „během svých studentských let v polytechnickém institutu v

Grazu v Rakousku“. Kromě toho je dobře znám Teslův obdiv k dílu lorda Kelvina i to, že se na něj

ve svých experimentech odkazoval.

Nikola Tesla je skoro raison ďetre potlačené fyziky. Žádný další samostatný vědec či inženýr

neměl tak zásadní podíl na rozvoji moderní společnosti a kultury, a přesto žádný jiný vědec či

inženýr nebyl vystaven „dlouhodobému a naprostému vymýcení svého jména z encyklopedií a knih

o vědě, vynálezech a technologiích“ tak jako Tesla. Bylo to tak důkladné, že se stal téměř

„neviditelným mužem vědecké historie“.

Tam, kde by měla být zmínka o Teslovi - který tak významně přispěl k rozvoji vědy,

technologie a zlepšil kvalitu našeho života - vzniklo podezřelé vakuum, čímž vyvstává zlověstná

otázka, proč byla vzpomínka na něj doslova vyškrtnuta z historie skoro den po jeho smrti? Co Tesla

objevil, že to ohrožovalo tehdejší mocnosti? Poněvadž již víme o mnohých patentovaných

vynálezech, domnívám se už dlouhou dobu, že tu existují neznámé, dosud utajené práce, jež daleko

předstihují vše, co bylo dosud publikováno a co se zrealizovalo v projektech, které Tesla ohlásil už

dlouho předem nebo je už otestoval a rozvinul, leč dosud ještě „…nepředal světu.“

Tyto vynálezy a ideje, „jejichž existenci instituce a statutární vědci kategoricky popírají“, se

podle Lynea soustředily na pět věcí:

1. exotické létající stroje opírající se o metody elektromagnetického pohonu;

2. objevy předpokládající to, že je možné energii extrahovat z média, čili z prostředí;

3. transmutace chemických prvků;

4. „alternativní fyzika a věda »éteru«“;

5. Teslova „dynamická gravitační teorie“.

Lyne věří, že první z těchto položek byla skutečnou sjednocující pohnutkou větší části Teslova

celoživotního výzkumu, obzvláště na sklonku jeho života, a ty ostatní čtyři měly vlastně napomáhat

té první.

60

Citací článku Williama L. Laurence v New York Times z 22. září 1940 věnuje Lyne pozornost

Teslově prohlášení, že objevil novou sílu, již nazval „teleforce“. Když Tesla pokračoval v letech

1900 až 1940 ve svých slavných experimentech v Colorado Springs, zkoumal tuto sílu

prostřednictvím různých objevů a pokusů, načež pak prohlásil, že našel nový způsob, jak vytvářet

vlny v atmosféře, „»nový« způsob, jak generovat »skutečně obrovskou elektrickou sílu«“, stejně

jako nový způsob, jak tuto sílu zesilovat, a nové možnosti elektrického pohonu. Tesla vskutku živil

tuto vizi elektrického létajícího stroje už od 70. let 19. století, kdy mu poprvé, ještě jako studentovi,

přišla na mysl. Lyne si všímá i toho, že právě snaha postavit tento stroj byla důvodem, jak o sobě

Tesla řekl, že „vstoupil v roce 1875 nejprve na pole vědy o elektřině“. Jinými slovy řečeno, Lyne

věří, že zkonstruování elektrického létajícího stroje je jednotícím tématem a zásadní pohnutkou

veškerého Teslova životního díla.

V přednášce z roku 1938 Tesla tvrdil, že ústřední teorii všech pěti výše uvedených bodů -

svoji „dynamickou teorie gravitace“ -vypracoval již v roce 1893. V oné přednášce se Tesla

odvolával na dva významné objevy, jež plánoval „předat světu“, až dokončí „svůj tajný výzkum“.

Těmito dvěma objevy byla podle Lynea dynamická teorie gravitace a idea „environmentální

energie“, tj. idea, že „v hmotě není žádná jiná energie než ta, kterou přijala z prostředí“.

Aby nebyly Teslovy výroky považovány jenom za podivnou novou formulaci (teorie)

relativity, musíme mít stále na paměti, že Tesla považoval svoji teorii za naprosto neslučitelnou s

teorií relativity i s moderní teorií týkající se struktury atomu a vzájemné přeměny hmoty a energie.

Tesla opakovaně napadal platnost Einsteinova díla; a ještě dva nebo tři roky před svou smrtí se

vysmíval domněnce, že by se energie dala získat z hmoty.

V jistém smyslu je to poplatné Teslově zvyku myslet v intencích fyziky éteru devatenáctého

století, jinak ale je to ovlivněno povahou objevů, jež učinil v době experimentů v Colorado Springs,

objevů, jež ho přivedly do těch nejavantgardnějších oblastí.

Třebaže Tesla svoji dynamickou teorii gravitace zcela jistě odvodil ze svých experimentů v

Colorado Springs, nedostalo se jí publicity až do přednášky v National Institute of Immigrant

Welfare 2. května 1938. Toto, řečeno vlastními slovy Tesly, je vše, co je o této teorii veřejně známo:

V průběhu následujících dvou let (1893 a 1894) vypjatého soustředění jsem měl hodně štěstí,

když jsem učinil dva dalekosáhlé objevy. Tím prvním je dynamická teorie gravitace, kterou jsem

vypracoval do všech detailů, a je tu naděje, že ji brzy odevzdám světu. Příčiny této síly a pohyb

nebeských těles nacházejících se v jejím vlivu vysvětluje natolik uspokojivě, že pošle k ledu

všechny jalové spekulace a falešné koncepty, jako ten o zakřiveném prostoru…

Pouze existence silového pole může mít odpovědnost za pohyb těles, jak jej pozorujeme, a její

přijetí se objede bez zakřivení prostoru. Veškerá literatura o této věci je povrchní a odsouzená k

zapomnění. Právě tak i veškeré pokusy vysvětlit fungování vesmíru bez uznání existence éteru a

jeho nezbytné funkce, kterou v tomto fenoménu hraje.

Můj druhý objev byl fyzikálním zákonem nejvyššího významu. Protože jsem po dlouhou

dobu procházel rozsáhlé vědecké záznamy ve více než půl tuctu jazyků, aniž bych našel i to

nejmenší, co by se dalo označit jako anticipace, považuji se za původního objevitele této

skutečnosti, již lze vyjádřit následujícím tvrzením: Není žádné jiné energie v hmotě než té, kterou

přijala z prostředí.

…Lze ji přísně aplikovat na molekuly a atomy právě tak jako na největší nebeská tělesa a na

veškerou hmotu ve vesmíru v každé fázi jeho existence, od samotného vzniku až po jeho naprostý

zánik.

Idea „environmentální energie“ se může zdát obskurní, avšak radikální povahu Teslova

tvrzení lze přijmout, pokud si uvědomíme jeho celoživotní hlavní zájem: elektřinu. Co Tesla vlastně

61

říká prostřednictvím svých (vždy) pečlivě volených slov, je totiž to, že v každém elektrickém

obvodu nebo vodiči není ani tak energetický „zdroj“, který energii produkuje, jako spíše že takový

zdroj, spolu s konstantami samotného obvodu, je otevřeným systémem, který přenáší energii z

prostředí. To je revoluční tvrzení, zejména v roce 1938.

Je tu však i náznak Teslových progresivních názorů na éter a to, jaký následek může mít jeho

„dynamická teorie“ gravitace, jsou-li jeho tvrzení z roku 1938 vnímána všeobecně v širším kontextu

jeho předchozího výzkumu, a zvláště pak v experimentech lorda Kelvina. Jde o jeho jasnou narážku

na pohyb nebeských těles a na skutečnost, že jeho zdvojená pozorování jsou invariantního měřítka,

to znamená, že jsou aplikovatelná na všechny rozměry hmoty, od atomového až po planetární

měřítko Takto by se mohlo zdát, že Tesla - jak vychází najevo - nahlíží éter nejenom v dynamickém

smyslu, nýbrž jako strukturu rotující, vířivou. Jde o závažné náznaky, že Tesla už myslel na základě

pojmů vyššího topologického řádu, než je teorie relativity.

Chápat však Teslu na konci jeho života jako konvenčního fyzika éteru devatenáctého století

by znamenalo strašlivě zdeformovat jeho obraz. Na konci života napsal Tesla nepublikovaný článek

nazvaný „Největší úspěch člověka“ (Man’s Greatest Achievemenť), v němž uvádí některé velmi

neobvyklé, velmi nové, a jak se ukazuje, i velmi staré názory na éter:

(Člověk) už dávno rozpoznal, že veškerá pozorovatelná hmota pochází z primární substance,

či jemnosti mimo veškeré chápání, která naplňuje veškerý prostor, akaša neboli světlo nesoucí éter,

který působí podle životodárné prány, či kreativní síly, která vede ke vzniku všech věcí a jevů v

nekonečných cyklech. Tato primární substance, vržená do nekonečných vírů o úžasné rychlosti, se

stává hrubou hmotou; síla slábne, pohyb ustává a hmota mizí navracejíc se do primární substance.

Může tento grandiózní proces, který ze všech procesů v přírodě budí největší respekt, řídit

člověk? …

Kdyby tomu tak bylo, měl by moc téměř neomezenou a nadpřirozenou… Mohl by doslova

zvětšit velikost této planety, řídit její roční doby, vést ji po jakékoli dráze, kterou by si vybral…

Dokázal by, aby se planety srazily, a nechal by vzniknout slunce a hvězdy…

Utvářet a ničit hmotnou substanci… by byl nejvyšší projev vlády lidské mysli, nejdokonalejší

triumf člověka nad fyzickým světem, koruna jeho snažení - to by jej dosadilo vedle jeho Stvořitele,

čímž by se naplnil jeho poslední úděl.

Jak uvidíme v páté kapitole, Teslovy názory se záhadně ozývají v názorech „skalárního“

fyzika Torna Beardena. (V této citaci se ukazuje, že Tesla byl docela obeznámen se starodávnými

metafyzickými a esoterními naukami, jež se týkají prima materia, včetně jeho odkazu na akašu,

respektive akašické pole, jakousi věčně pomíjivou „Síň záznamů“.) Teslův názor na éter prozrazuje,

že jeho myšlení je na hony vzdáleno inertnímu a statickému éteru fyziků devatenáctého století, či

dokonce onomu druhu éteru, jak si jej představoval Max Plaňek a další fyzici, kteří jej viděli jako

kvazi-hydrodynamický éter, který „za sebou táhnou“ planety. Tato pasáž objasňuje, že Tesla si jej

představoval jako proměnlivý éter podobný elektrickým nosičům „ponořeným do izolující

kapaliny“, jehož vlastnosti se liší podle okolního prostředí.

Jenže co to všechno znamená?

Tady bude nejlépe citovat z Lyneova katalogu Teslových vlastních formulací, za nimiž

následuje Lyneův sumář jejich důsledků. Lyne shromáždil řadu Teslových citátů, aby demonstroval

těchto osm bodů:

1. „Tím nejpravděpodobnějším médiem, jež naplňuje vesmír, je to, které sestává z nezávislých

nositelů ponořených do izolující kapaliny.“

62

2. „Ve svých experimentech soustředil svou pozornost nejprve na některé jevy vznikající

elektrostatickou silou, již ve světle moderních teorií považuje za nejvýznamnější sílu

přírody, kterou bychom měli zkoumat.“

3. „Názorně objasňuje, jak měnící se elektrostatickou silou působící v plynném prostředí

vznikají mechanické pohyby.“

4. „Jeden z nejzajímavějších výsledků, jehož dosáhl při sledování těchto experimentů, se týká

demonstrace skutečnosti, že plynné prostředí, působí-li se na ně chvěním tak, že se rychle

mění elektrostatický potenciál, se zhutňuje.“

5. „Pokud tímto prostředím začne procházet obrovské elektrostatické napětí, jehož intenzita se

rychle mění, je umožněn pohyb tělesa v něm, přestože zůstane tuhým a elastickým, ačkoliv

plynná látka samotná může tyto vlastnosti postrádat.“

6. „Za předpokladu, že nezávislé nosiče jsou sestaveny tak, že odpor této plynné látky vůči

pohybu jedním směrem je větší než jiným směrem, pak napětí tohoto druhu může způsobit,

že se nositelé sami seskupí do skupin, poněvadž se mohou k sobě obrátit tou stranou, kde se

nachází největší hustota elektrických nábojů, a za tohoto stavuje pak odpor plynné látky vůči

pronikání menší než proti vratnému pohybu.“

7. „Pokud v nějakém prostředí výše uvedených vlastností vznikne stálým potenciálem

korónový výboj, bude výměna nosičů neustále pokračovat dál a v tomto korónovém výboji

bude méně nosičů na jednotku objemu než v prostoru v nějaké vzdálenosti od elektrody; to

odpovídá rozředění.“

8. „Pokud docházelo k rychlé změně potenciálů, je výsledek velmi odlišný; čím rychlejší je

frekvence pulzů, tím pomalejší je výměna nosičů; a konečně, translační pohyb měřitelným

prostorem by mohl ustat a s dostatečně vysokou frekvencí napětí budou nosiče přitahovány

směrem k elektrodě a výsledkem bude zhušťování.“

Lyne shrnuje praktickou povahu těchto pohledů následovně:

1. Mechanické pohyby mohou vznikat měnící se elektrostatickou silou působící v plynném

(éterickém) prostředí, které se tímto zhutňuje, a přesto dovoluje průchod pevným tělesům.

2. Pod vlivem napětí působícího jedním směrem… se mohou nosiče seskupovat, vytvářet

siločáry a velice usnadňovat pohyb tímto směrem.

3. Když vznikne stálým potenciálem korónový výboj (u stejnosměrného proudu), dochází ke

kontinuální výměně nosičů odpovídající řídnutí éteru, když jsou siločáry přitahovány k

vodiči.

4. S dostatečně vysokou frekvencí a intenzitou napětí opačným směrem je nosič blokován

stlačením éteru, nutícím mizet siločáry ve vodičích lodi udělujících elektromagnetickou

pohybovou energii. Tento systém, využívající dvou druhů potenciálů (stejnosměrného a

střídavého proudu), je znám jako „p2“.

Poslední bod nabývá na významu nejen ve světle Teslova pátrání po elektricky poháněném

létajícím stroji, nýbrž také, jak uvidíme, ve světle známého konstrukčního plánu a operačního

principu zvonu.

Když shrnuje Teslovy názory na éter a elektrické obvody jakožto otevřené systémy, všímá si

Lyne toho, že elektrická hybná síla nevzniká pouze v důsledku „měnících se proudů“, nýbrž

„zředění a stlačení éteru“, způsobeného rychle se měnícími a rozdílnými druhy proudů. Důsledek to

má ten, že už v roce 1884, když se Tesla poprvé přistěhoval do Spojených států, provedl výpočty

pro svůj létající stroj a později prohlásil, že jeho „řiditelné torpédo“ by mohlo dosáhnout rychlosti

300 mil za sekundu, neboli neuvěřitelných 1080 000 mil za hodinu!

63

Idea stlačení a zředění éteru prostřednictvím elektrického napětí způsobovaného dvěma druhy

elektrického potenciálu se pojí s ideou struktury hmoty, která není ničím jiným než vířivým

pohybem v tomto éteru, a posouvá Teslovy názory daleko před jeho dobu. A skutečně, tím že

objevil dvojici vlastností éteru ve smyslu délkového stlačení a zředění, stejně jako vířivý pohyb,

položil Tesla základy „skalární fyziky“, jak zjistíme, až budeme zkoumat dílo Toma Beardena. Tesla

dokonce pokročil tak daleko, že objevil „endotermickou explozi“ (studená exploze), jež využívá

takový vlnový fenomén:

Tesla objevil, že použitím nízkofrekvenčního pulzujícího usměrněného paprsku by mohl

způsobit na čtvrtině vlnové délky erupci obrovského elektromagnetického pulzu, který by mohl

přenosem daleko vyšší stimulované vlny vybudit atmosférické plyny v dané oblasti, explozí je

nechat expandovat, za čímž by následovala strašlivá imploze a absorpce obrovského množství tepla

v této oblasti, což by vedlo k okamžitému zmrazení. Tento proces by mohl vytvořit počáteční

explozivní tlakovou vlnu následovanou implozivní návratovou vlnou podobající se jadernému

výbuchu. Pokud by se například použila nízká frekvence o 60 cyklech za vteřinu s vlnovou délkou

3100 mil (asi 4989 km), usměrněná nosným paprskem, pulzování by vedlo k výbuchu na jedné

čtvrtině vlnové délky - ve vzdálenosti 775 mil (asi 1247 km), s opravou rychlostním faktorem na

751 mil (asi 1 209 km). Znásobením stimulující frekvence o, řekněme, zhruba 50 megahertzů, by

byly atmosférické plyny vybuzeny tak, že by způsobily „studenou implozi“, která by absorbovala

teplo. Změnou vlnové délky a směru šíření je možné tyto účinky nasměrovat na kterékoliv místo na

Zemi.

Podržme v paměti tuto „studenou explozi“ a „explozivní atmosférické ohřívání“ na dálku,

protože se ukáže, že jde v jejich případě o závažné známky použití skalárních zbraní. Tesla zvolil

svůj název pro novou sílu - „teleforce“ - vskutku velmi pečlivě, neboť tentýž název označoval

použití „síly na dálku“. A jak uvidíme v další kapitole, zdá se být elektrické napětí prostředí

vyvíjené dvěma druhy potenciálů, navíc s vysokou frekvencí pulzování a vířivým pohybem,

samotným funkčním principem zvonu.

Z toho, co bylo uvedeno, je zřejmé, že Lyne považuje Teslovo teoretické i praktické dílo za

prototyp „sjednocené fyziky“, jež může rozvinout technologií s množstvím rozmanitých aplikací,

od pohonu až po zbraně schopné ničit celé planety.

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

Teslovy objevy z období po experimentech v Colorado Springs nebyly považovány „za

vhodné pro veřejnost“. A to samozřejmě vyžadovalo nějaké organizační těleso, které by

koordinovalo a monitorovalo potlačování takové fyziky a koordinovalo její jakýkoliv další tajný

vývoj, vyhlašovalo „veřejnou“ verzi fyziky předurčenou nabízet na veřejnosti neověřitelné teorie,

zatímco ve skrytu se rozvíjejí naprosto odlišná paradigmata, a koordinovalo tajný vývoj exotické

fyziky a přidružených technologií. Lyne věří, že takové těleso bylo ustaveno, nebo možná lépe

řečeno bylo schváleno zákonem o národní bezpečnosti z roku 1947.

Aby to doložil, všímá si Lyne toho, že Teslův současník, přítel a životopisec John J. O’Neil,

který napsal klasickou biografii Prodigal Genius The Life of Nikola Tesla, se pokoušel neméně než

třikrát vydat tuto knihu, vše za jediný měsíc!

Lyne uštěpačně poznamenává:

V případě, že byste byli udiveni, pak trojí otištění v jediném měsíci nešlo na vrub

lavinovitému prodeji v knihkupectvích, jako spíše tomu, že O’Neillovi vyhrožovala a cenzurovala

jej FBI a nutila ho několikráte knihu znovu vydat kvůli škrtům a cenzuře materiálu, který zůstává

ještě i dnes úředně utajovaný.

64

Tesla, v protikladu k vládní dezinformační kampani, byl pečlivý v psaní poznámek. Jak se

vyjadřuje Lyne: Jeho poznámky k samotným experimentům v Colorado Springs byly natolik

rozsáhlé, že by zaplnily knihu velkého formátu o 433 stranách. A za celý svůj dlouhý život dokázal

Tesla sepsat víc jak nákladní vagón plný materiálu, většinu po jeho smrti zkonfiskovala FBI a

jenom 150000 dokumentů přešlo do vlastnictví jeho srbských příbuzných v Jugoslávii.

(1) Podivné nacistické paralely

V tomto kritickém bodu začíná Lyneova verze hypotézy dvou vesmírných programů dostávat

svoji konečnou podobu. Lyne tvrdí, že po příchodu von Brauna a dalších vědců z projektu Paperclip

do USA po skončení války lidé z vojenské rozvědky z velení vzdušných sil „na letecké základně

Wright-Patterson spěchali do skladu správců Úřadu pro cizinecký majetek a zmocnili se tam všech

Teslových materiálů. Přesunuli je na základnu Wright-Patterson a každá stránka byla klasifikována

jako přísně tajná na vůbec nejvyšší úrovni; vláda žádnou z nich neodtajnila.“ Jinými slovy, Air

Force objevila v nacistickém výzkumu něco, co se zakládalo na dalším rozpracování jistého aspektu

Teslova díla.

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

(1) Roswell, MJ-12 a dezinformace

Lyne věří, že odpověď na tuto otázku je velmi specifická a že část této odpovědi se nachází

nejen ve vzniku aparátu národní bezpečnosti Spojených států v roce 1947, nýbrž také v nátlaku, aby

nacisté z Paperclipu pokračovali v práci uvnitř této komunity. Lyne například zcela otevřeně tvrdí,

že celá událost v Roswellu byla jenom „podvodem SS“, který v Novém Mexiku spáchali nacisté z

Paperclipu, kteří vskutku byli důstojníky SS.

Výsledkem této americké konfiskace nejcitlivějších nacistických vědeckých dokumentů bylo,

jak Lyne bez sebemenšího zaváhání věří, že je nejen většina ufologů manipulována ze strany CIA a

dalších zpravodajských agentur, nýbrž také, že dokumenty označované jako Majic-12 jsou

promyšlenou dezinformační kampaní, zosnovanou v útrobách zpravodajské komunity, částečně

pravdivou a částečně lživou. Podobně, a pro naše záměry je to mnohem významnější, upozorňuje

Lyne na onu zřejmou skutečnost, že jelikož tato nacistická dokumentace - a co se jí samotné týče,

zabývala se právě takovou exotickou fyzikou, zbraněmi a pohonným systémem - byla Amerikou

zkonfiskována (nebo, což je pravděpodobnější, zůstala pod německou kontrolou nebo přinejmenším

vlivem), pak takzvané „plány“ a „dokumenty“ SS, které údajně podrobně líčí nacistické létající

talíře, jsou rovněž podvrhem, součástí detailně rozpracované dezinformační kampaně.

Co je ovšem zvláštní a podivně znepokojující, že se Lyne zmiňuje o tom, jak obě největší a

nejznámější agentury ustavené zákonem o národní bezpečnosti, Ústřední zpravodajská služba (CIA)

a Národní bezpečnostní agentura, jsou pouhopouhým přímým překladem či metafrází

Reichsicherheithauptamtu, neblaze proslulého RSHA, což lze doslovně přeložit jako „Národní

bezpečnostní agentura“ a volně to také znamená ústřední, nebo hlavní, informační úřad, neboli

„ústřední zpravodajskou“ nebo „bezpečnostní“ agenturu.

(2) Údajný předválečný projekt „P2“ von Brauna v Novém Mexiku

Jestliže všechno to, co Lyne udává o Teslových názorech a jeho přednášce v Londýně k

tématu „p2“ s demonstrací elektromotorických vlastností dvou desek s různým druhem potenciálu

(střídavého a stejnosměrného proudu), je krůčkem, a to věrohodným, aby tvrdil, že této práci se

rychle dostalo pozornosti nacistů, kteří podobně jako Sověti o generaci později pátrali po oblastech

anomální či exotické fyziky, z níž by mohli těžit, promýšlet ji a dále rozvíjet. A tak Lyne tvrdí, že

před válkou se Wernher von Braun a malá a vybraná skupinka německých vědců vydala do Nového

Mexika, aby tam provedli předběžné experimenty opírající se o Teslovy ideje; Lyne tento projekt

nazývá projektem „p2“ v duchu Teslových dvou rozdílných potenciálů.

65

Když se ujistili o životaschopnosti Teslovy vědy, tvrdí dále Lyne, von Braun a jeho společnost

se vrátila do Německa, kde práce pokračovala ve veliké tajnosti a skryta za četnými zastíracími

černými projekty, jako byly rakety a „aerodynamické talíře“. Tato kamufláž pokračovala po válce

pod záštitou zákona o národní bezpečnosti a nacisty ovlivňovanou CIA, která převzala celou

německou vojenskou rozvědku z východní fronty, Fremde Heere Ost (Odbor zahraničních armád -

Východ) generála Reinharda Gehlena. V ní se sloučily vládní, vojenské, společenské a nacistické

jednotky spolčené za účelem utajení fyziky éteru pod pláštíkem relativity. Tato Teslova „fyzika

éteru“ je podle Lynea „utajovanou vědou“, již vláda tají na základě zákona o národní bezpečnosti.

Co si má člověk s Lyneovou verzí počít?

Za prvé, i když tu jsou jisté zvláštní a fantastické prvky, je jasné, že mnohé její aspekty jsou v

souladu s nedávným šetřením dalších badatelů. Ve skutečnosti to byl Lyne, kdo jako první dal do

spojitosti Teslu, exotickou nacistickou technologii, nacistický vliv v poválečném americkém

vojensko-průmyslovém komplexu a tušení o mystifikacích a dezinformační kampani vedených proti

ufologické komunitě.

Za druhé, Lyne zjevně věří, že existuje potlačená nebo skrytá fyzika, rozvíjená v utajení, že

však možné ji znovu získat, pokud člověk pečlivě prosívá publikované články o fyzice a pohlíží na

ně jistým způsobem, v duchu paradigmatu éteru. Jak uvidíme v kapitole páté, velice se to podobá

názoru Torna Beardena na podobně potlačenou - avšak rekonstruovatelnou - fyziku.

Za třetí, Lyne naznačil jisté známky použití této fyziky při zbrojení: ohřívání atmosféry nebo

eventuálně „studené exploze“. Navíc Lyne jasně naznačil potenciál takových zbraní ničit celé

planety.

Zatímco velká část Lyneovy verze hypotézy zní jako naprostá fantazie, pak přinejmenším

tento aspekt zastává i Bearden - vědec nanejvýš důvěryhodný a hojně publikující.

5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

Na rozhodně bizarním konci spektra dvou vesmírných programů jsou kuriózní tvrzení autora

píšícího pod pseudonymem „Jan van Helsing“, badatele ve věcech okultního pozadí exotické

nacistické technologie. Podobně jak už to dříve šetřil jiný pseudonymní zdroj, „William Torbitt,“

van Helsing naznačuje v hlavních rysech scénář koordinované „privátní“ skupiny tajných

společností v nacistickém zákulisí usilující o exotické zbrojní technologie. Na rozdíl od Torbitta

však rovněž van Helsing dává najevo zjevné sympatie k některým z těchto společností a nepřímo i k

samotným nacistům. Nicméně van Helsingova prohlášení jsou příliš významná na to, aby byla

opomenuta.

Van Helsing publikoval své názory v díle nazvaném Secret Societies: Their Power and

Influence in the Twentieth Century, díle těžko dostupném kromě verze umístěné na internetu, jež

představuje výňatky.

Van Helsing opakuje mnohá témata legendy o nacistických UFO včetně těch, jež kladou

počátek výzkumu tajných nacistických zbraní do velmi tajných předválečných projektů těchto

tajných společností, hlavně takzvané „Vril Gesellschajt“, pojmenované podle „vrilu“ neboli éterické

energie ze slavné novely sira Edwarda Bullwer-Lyttona o dávno ztracené podzemní civilizaci, která

si uchovala tajemství této mysteriózní energie, a ještě slavnější či neslavné Thule Gesellschaft, tajné

společnosti, která ve skutečnosti pomáhala při vzniku nacistické strany. Tyto ideje nejsou v učení o

legendě o nacistických UFO ničím novým. Co je u van Helsinga nové, jsou zvláštní detaily, jež

připojuje k této směsici.

Van Helsing například tvrdí, že společnost Vril „se hlavně zabývala stavbou UFO. Vedle

Viktora Schaubergera a dr. W. O. Schumanna měli také Schrievera, Habermohla, Mietheho, Eppa a

66

Belluza, kteří pro ně pracovali“. Jinými slovy, van Helsing si osobuje překvapivě tvrdit, že všichni z

domnělých „expertů na létající talíře“, kteří byli spojeni s vývojem těchto exotických technologií,

když Rudolf Lusar jako první přišel v 50. letech s tímto příběhem, byli původně členy tajné

společnosti, jejímž prvořadým záměrem bylo postavit takový stroj. Všechno, co nacisté udělali,

bylo to, že pokračovali v tomto projektu ve své vlastní okultně inspirované jurisdikci: SS.

Nadto však van Helsing přidává ještě další dvě tvrzení s tímto pozoruhodným prohlášením,

jedno je vskutku donebevolající a to druhé se z něj jenom odvozuje. V onom prvním případě

otevřeně tvrdí, že renomovaný světově proslulý vědec W. O. Schumann, objevitel tzv.

„Schumannovy rezonance“, byl sám zasvěcencem této společnosti a podílel se na těchto projektech.

V druhém případě ve svém neopodstatněném tvrzení naznačuje, že jakási skupina uvnitř Německa

byla zapojena do tajného vývoje „neoficiální“ fyziky a technologie dlouho před tím, než se nacisté

dostali k moci.

V tom se jeho tvrzení podobají tvrzení těch, kdož věří, že rozčilení a paniku týkající se

výskytu „vzducholodí“ v devadesátých letech 19. století ve Spojených státech amerických způsobila

tajná skupina, která první „vzducholodě“ ve skrytu navrhla, otestovala a vypustila.

Kdyby šlo jenom o tato tvrzení, která van Helsing vypustil, dalo by se to přejít úsměvem a

pozasmáním a zavést řeč na jiné téma. Jenže van Helsing také uvádí svá tvrzení do spojitosti se

známou okultní naukou o těchto tajných společnostech jakožto prvotních činitelích skrývajících se

za nacistickými projekty, a když už to udělá, předloží svoji vlastní „nacistickou“ verzi hypotézy

dvou vesmírných programů. Význam jeho tvrzení spočívá tudíž v jeho prazvláštní podpoře

přesvědčení Richarda Hoaglanda, že většina „označení“ pro vypuštění raket a vesmírných misí byla

sladěna s ohledem na okultní nauku a praxi, zejména co se týče seřazení nebeských těles.

Tato zvláštní historie začíná podle van Helsinga v roce 1917, během první světové války, když

Okultista Baron Rudolf von Sebottendorff, Gurdjievův (!) žák Karl Haushofer, letecké eso Lothar

Waiz, prelát Gernot z tajného řádu „Societas Templi Marcioni“ (Dědici rytířů templářů) a Maria

Orsic, transcendentální médium ze Záhřebu, se setkali ve Vídni. Všichni důkladně studovali Zlatý

úsvit, jeho učení, rituály a zejména znalosti o asijských tajných ložích. Sebottendorff a Haushofer

měli zkušenosti z cest po Indii a Tibetu a byli silně ovlivněni učením a mýty těchto míst. Během

první světové války získal Karl Haushofer kontakt s jednou z nejvlivnějších tajných společností v

Asii, tibetskými Žlutými čepicemi (Gelugpa) Sektu založil v roce 1409 buddhistický reformátor

Congkhapa. Haushofer byl zasvěcen a přísahal spáchat sebevraždu, kdyby ve svém poslání neuspěl.

Styky mezi Haushoferem a Žlutými čepicemi vedly ve 30. letech k založení tibetských kolonií v

Německu.

Tito čtyři mladí lidé doufali, že během svých setkání ve Vídni by se mohli dozvědět něco o

tajných revolučních textech templářských rytířů a také o tajném bratrstvu Die Herren vom

Schwarzen Stein („Páni černého kamene“).

Opět tu v tvrzeních van Helsinga zjevně není nic nového; narážíme tu na známá jména - von

Sebottendorff a generál Haushofer, Hitlerův guru „geopolitiky“ - ve spojení se známými tématy:

fascinace Orientem a jeho „tajnou moudrostí“.

Jenže zase tu van Helsing sděluje novou informaci - opět bez nejmenšího opodstatnění - což

je u něj unikátní, zejména že ono vídeňské setkání se odehrálo ze dvou důvodů: (1) aby se došlo

poznání o nějakých zjevně (velmi) tajných templářských textech, a (2) získat vědomosti o dokonce

ještě tajnějším bratrstvu, Pánech černého kamene. A samozřejmě, aby se na to nezapomnělo, slova

černý kámen, německy schwarzen Stein, se zkracují jako „SS“. Netrvá tudíž dlouho, než van

Helsing zopakuje tento nový obrat k jiné prastaré okultní nauce, „Černému slunci“ (schwarze

Sonne) osvícení, rovněž zkracovanému jako „SS“.

67

Pak v září roku 1917 se baron von Sebottendorff domněle setkal s vůdci a členy tohoto

mysteriózního bratrstva „Pánů černého kamene“ v „Untersbergu, aby získali moc »černě

purpurového kamene«, po němž byla tato tajná společnost pojmenována“. Znovu se nenabízí žádné

opodstatnění nebo důkaz pro toto tvrzení. Možná však tu jedno velmi nepřímé potvrzení existuje, a

to v podobě slavného cestovatele, výzkumníka a okultisty Nicholase Roericha, poradce prezidenta

Franklina D. Roosevelta. Roerich měl samozřejmě podobné zaujetí pro „magické kameny“, hlavně

pro proslavený kámen čintimanti z Mongolská.

V každém případě, ať už se stalo v září 1917 cokoliv, zdá se, že šlo o úspěch, protože v roce

1918 vznikla v Bad Aiblingu kolem von Sebottendorffa skupina, která se měla stát známou

Společností Thule. Právě zde se smísila „vědecká magie, astrologie, okultismus a templářské vědění

stejně jako praktiky »Zlatého úsvitu«, jako tantra, jóga a východní meditace“. A v tomto mocném

lektvaru byla přimíchána i tinktura mesianismu, neboť „Thule Gesellschajt rovněž věřila, následujíc

zjevení Isis, v přicházejícího spasitele (německy: Heiland = svátý), »třetí Sargon«, který by měl

přinést Německu slávu a novou árijskou kulturu.“ Jinými slovy. Program byl totální: cílem této

tajné společnosti nebylo jen pokračovat ve (znovu) objevování a (re)konstruování ztracené a

exotické technologie nadvlády, ale taktéž snažit se opatřit mocenské místo a postavení jejím idejím

a agendě Jakmile by byla u moci, pěstovala by si autoritu úplně stejnými technologickými

prostředky, jaké se snažila (znovu)objevit. Takže v hlubším smyslu van Helsing říká, že jedna z

oněch skrytých neboli „okultních“ agend nacistické strany byla vždy, už od jejího počátku, co do

povahy technologická a okultní; zavázala se (znovu)objevit ztracenou a pohřbenou technologii

nadvlády, krátce, sestrojit exotické zbraně masivní destrukční síly. Byla, tak říkajíc, jedinou

politickou stranou na světě s okultně-zbrojní agendou, jež by mohla být zvána „atlantská“. Byla

jedinou politickou stranou na světě oběma nohama pevně stojícími v Atlantidě.

Aby zdůraznil tento bod, cituje van Helsing slavné dílo Dietricha Bondera Befor Hitler Kamm

(Než přišel Hitler), které podává výčet lidí známých jakožto členové Thule Gesellschaft:

1. baron Rudolf von Sebottendorff, velmistr

2. Guido von List, mistr

3. Jorg Lan zvon Liebenfels, mistr

4. Adolf Hitler, pozdější říšský vůdce a „vrchní velitel SS“

5. Rudolf Hess, pozdější osobní tajemník Vůdce a SS obergruppenführer

6. Hermann Göring, říšský maršál a SS obergruppenführer

7. Heinrich Himmler, říšský vůdce SS a reichsleiter NSDAP

8. Alfred Rosenberg, říšský ministr a reichsleiter NSDAP

9. Hans Franck, reichsleiter NSDAP a pozdější generální guvernér okupovaného Polska

10. Julius Streicher, obergruppenführer S

11. generálmajor prof. dr. Karl Haushofer, okultista a geopolitik považovaný za architekta

Hitlerovy doktríny Lebensraum

12. prof. dr. Gottfried Feder

13. Dietrich Eckart, básník, okultista a hlavní redaktor novin Völkischer Beobachte

14. Bernhard Stempfle, Hitlerův důvěrník

15. dr. Theo Morell, Hitlerův osobní lékař

16. Franz Gurtner, mnichovský policejní prezident

68

17. Rudolf Steiner, zakladatel Antroposofické společnosti

18. prof. dr. W. O. Schumann z Mnichovské technické univerzity

19. Trebisch-Lincoln, okultista a cestovatel po Tibetu

20. Hraběnka Westrapová

Seznam je poučný hned v několika ohledech.

Za prvé, poskytuje všeobecný kontext, na jehož základě lze získat obrázek o možných

okultních vlivech, které se promítly na pozadí nacistické expedice do Antarktidy v letech 1938-

1939, protože tato expedice proběhla pod patronátem říšského maršála Göringa. Za druhé,

poskytuje podobný kontext, na jehož základě lze nahlížet na tvrzení některých lidí, že Hess byl

zasvěcen do všech tajemství, jež tato expedice objevila, a to že bylo oním zásadním momentem,

proč jej - nebo jeho dvojníka - spojenci drželi tak dlouho po válce pod zámkem. Konečně i

poskytuje zajímavý kontext, díky němuž je možné nahlédnout Třetí říši a samotné její černé

projekty tajných zbraní, projekty, v nichž se silně mísila okultní nauka s experimentováním. Při

letmém pohledu na tento seznam je zjevné, že samotné SS je viditelným prodloužením Thule

Gesellschajt v Třetí říši. Nebo abychom to řekli jinak, prostřednictvím národně socialistické strany

nabyla okultní tajná společnost autoritářské vlády v jedné z největších světových mocností, a tak

mohla přímo řídit obrovské energie tohoto státu do veřejného i skrytého uskutečňování svých

programů.

Mezi naukami, jichž se držela Thule Gesellschaft a které spočívaly v pozadí nacistické

ideologie, byla „árijsko-germánská“ interpretace náboženství… v osobě filosofa Guido von Lista…

opírající se o názory raně křesťanské hereze známé jako marcionismus namířené proti Starému

zákonu Ta byla rozšířena o „esoterní historii“ Árijců, v niž věřila Thule Gesellschaft, historie

rekonstruovaná ze starých germánských a skandinávských mýtů Hlavní mezi nimi byla víra v

„Hyperboreu“, kontinent osídlený „starými Arijci“, s hlavním městem „Ultima Thule“, nalézající se

na „samotném severu“. A co víc, tito „staří Arijci“ byli vesmírnými poutníky z planety v hvězdném

systému Aldebaranu, hlavní hvězdy souhvězdí Býka.

Podle tohoto mýtu se kontinent ponořil během poslední doby ledové, načež se s obvyklou

důkladnou teutonskou přípravou staří Árijci zavrtali do země a „usadili se pod himálajskou oblastí“

v obrovských podzemních městech vyvrtaných obrovskými stroji. Vytváří se tak racionální podklad

„dvou velkých expedic“, jež „do Himálají vyslala SS, aby do nich našly vchod. Další expedice

hledaly v Andách, v pohořích Matto Grosso na severu a Santa Catarina na jihu Brazílie, v

Československu a v jistých oblastech Anglie.“

Jak se van Helsing také zmiňuje, Hitlerův geopolitik generál Karl Haushofer měl svůj osobní

dualistický dodatek k této nauce hlásající, že Thule byla současně Atlantidou a - v protikladu k

ostatním cestovatelům Tibetem a Indií - prohlašoval, že přeživší obyvatelé Thule-Atlantidy se

rozdělili do dvou skupin, na dobré a zlé. Ti, kteří si podle svého orákula říkali Agharti - byli dobří a

usadili se v oblasti Himálají, zlí byli Shamballa - chtěli si zotročit lidstvo a odešli na západ. Tvrdil,

že boj mezi lidem z Agharti a Shambally trval po tisíce let a že Třetí říše - se společností Thule coby

představitelem Agharti - pokračuje v boji proti představitelům Shambally, svobodným zednářům a

sionistům. To možná bylo jeho poslání.

Haushofer pak prý šel ještě dál, aby v roce 1919 založil „druhý řád, »Brüder des Lichts« (sic)

(Bratrstvo světla)“, společnost, jež se posléze proměnila ve Vril Gesellschaft. Podle van Helsinga

tato nová společnost sjednotila společnost známou jako Die Herren vom Schwarzen Stein (Páni

černého kamene), která prý povstala ze starého Teutonského řádu, a společnost Schwarze Ritter

(Černí rytíři) společnosti Thule a elitu SS ze Schwarze Sonne, čili Černého slunce.

69

Příležitostí k tomuto založení bylo zjevně setkání, při němž se členové těchto různých tajných

řádů setkali v pronajaté lesní chatě poblíž místa, jež se později mělo stát Hitlerovým (Vlčím)

doupětem v Berchtesgadenu. Na setkání dorazila i dvě média, jež „v médijním stavu přijala sdělení

v tajném templářském písmu - jazyku jim neznámému - s technickými údaji ke konstrukci létajícího

stroje. Podle písemností Vrilu tato telepatická poselství přišla ze slunečního systému Aldebaranu,

který se nachází ve vzdálenosti šedesáti světelných let v souhvězdí Býka.“

Jako součást tohoto poselství byla média „informována“, že barevné rasy se nacházejí v

„nižších (stádiích) duchovního vývoje“, a že „čím více se rasy mísí, tím hlouběji se tito lidé

duchovně propadají“. Bylo jim také „řečeno“, že „božský“ lid z „Aldebaranu“ kolonizoval „planetu

Mallona (jež se také nazývá Maldek, Marduk nebo - jak jí říkají Rusové - Phaeton), která existovala

v oblasti dnešního pásu asteroidů, tehdy mezi Marsem a Jupiterem“. Samozřejmě idea, že pás

asteroidů býval dříve planetou, jež kdysi explodovala, je starou hypotézou, poprvé se objevila, když

astronomové na počátku devatenáctého století objevili druhý asteroid a snažili se vysvětlit, proč

Bodeho zákon předpověděl, že by se na orbitu v místě pásu asteroidů měla vyskytovat planeta.

Čeho je však zásadně třeba si všimnout, je totiž to, že van Helsingovo tvrzení vysvětluje, že někdo

uvnitř Německa spojil astronomickou teorii o explodované planetě s jistým prastarým sumerským

mýtem, nejvíce se podobajícím mýtu Enúma eliš, starověkému válečnému eposu, který popisuje

zničení nyní chybějící planety prostřednictvím pradávné zbraně hromadného ničení.

Jenže van Helsing tu nekončí, neboť spojuje tyto okultní praktiky, tajné společnosti a

astronomické teorie s tajným vývojem nově vědy a nové technologie:

Nemůžeme vědět, zda se tato tvrzení ohledně Aldebaranu zakládají na skutečnosti, avšak

konstrukční plány a technické podrobnosti, jež telepati Vrilu obdrželi - ať už přišly odkudkoliv -

byly tak přesné, že vedly k té nejfantastičtější ideji, jakou kdy člověk pojal: konstrukci

Jenseitsflugmaschine, „létajícího stroje na druhou stranu“.

Zastavme se na chvíli, abychom pečlivě uvážili, co tato tvrzení znamenají.

Prvně, van Helsing předkládá podstatně více detailů k tomu, co je jinak stará povídačka, že

totiž společnost Vril obdržela plány od médií, a hlavně netajné společnosti, jež se spojily, a jmenuje

i zúčastněná média, čas a místo, lesní chatu poblíž Berchtesgadenu! Jenže za druhé, jak to

bezprostředně objasňují výše uvedené poznámky, středem jeho zájmu nejsou ani zdaleka tato

tvrzení jako spíše to, že vedly k vývoji naprosto odlišné technologie a vědy tajnou společností

založené za tímto účelem tímtéž mužem, který se stal později Hitlerovým geopolitikem!

A jako by to nestačilo, van Helsing pak pokračuje, aby učinil následující prohlášení:

Během této rané fáze „alternativní vědy“ měl dr. W. O. Schumann z Technické univerzity v

Mnichově, člen jak Thule, tak i Vrilu, proslov, jehož část tu reprodukujeme:

„Ve všem rozpoznáváme dva principy, jež předurčují tyto události: světlo a temnotu, dobro a

zlo, stvoření a zánik - jako u elektřiny, kde známe plus a minus. Je to vždy: buď - anebo…

přicházející nový věk bude věkem nové, pozitivní, božské technologie!“

Van Helsing pak poznamenává, že tyto zmínky - jeden z mála případů, kdy něco

„opodstatňuje“ - jsou vytaženy z „německých tajných archivů SS“.

Podle van Helsinga byl první „talíř“ tajně postaven společností Vril v roce 1922. Navazuje na

to ještě mnohem specifičtější informací. Například tvrdí, že tento stroj byl testován po dva roky, než

byl „rozebrán a pravděpodobně uskladněn v závodech Messerschmittu v Augsburgu“. Navíc

existovaly záznamy o příjmu financí od německých leteckých společností „pod kódovým

označením »JFM« (Jenseitsflugmaschine)“, které prozrazují „platby určené na financování této

práce“.

70

Když se pak ale van Helsing dostává ke druhé světové válce a pokračování těchto projektů

pod vedením nacistů, jeho fantazie nezná hranic. Tvrdí například, že „počátkem roku 1943 bylo

naplánováno vystavět v Zeppelinových závodech mateřskou loď ve tvaru doutníku“, stroj se

nazýval „zařízení Andromeda“, měl délku kolem 137 metrů a byl schopen uskladnit „ve svém trupu

několik disko vitých strojů pro lety na veliké vzdálenosti“, nebo možná lépe řečeno, pro lety podle

představ (George) Adamskiho.

Jenomže bezprostředně po těchto senzačních a velice sporných prohlášeních přichází van

Helsing s dalšími neopodstatněnými specifiky:

O vánocích roku 1943 se konalo významné setkání Vril Gesellschaft v přístavním městě

Kolberg. Dostavila se dvě média, Maria Orsic a Sigrun. Hlavní bodem programu byl projekt

Aldebaran. Média obdržela přesnou informaci o obyvatelných planetách obíhajících kolem slunce

Aldebaranu a někdo tam začal plánovat cestu. 22. ledna 1944 proběhlo setkání Hitlera, Himmlera,

Kunkela (ze společnosti Vril) a dr. Schumanna, na němž se o projektu mluvilo. Bylo naplánováno

vyslat k Aldebaranu velkokapacitní stroj Vril 7 dimenzionálním kanálem neodvislým na rychlosti

světla. Podle Ratthofera se první testovací let dimenzionálním kanálem udál v zimě roku 1944. Jen

taktak nedošlo k havárii…

Van Helsing navíc také tvrdí, že tento exotický stroj „měl vytvářet extrémně silné pole

zasahující poněkud do svého okolí, které mohlo zakřivovat prostor, takže uzavíralo stroj do

mikrokosmu absolutně nezávislého na pozemském prostoru.“

Veškerý exotický výzkum probíhal podle van Helsinga pod vedením nacistů ve skupině

„uvnitř SS“, jež „studovala alternativní energii, SS-E-IV“ neboli SS Entwiklungstelle IV (SS

vývojová skupina IV). Tady se van Helsing dostává opět na pevnější půdu, protože taková skupina v

SS vskutku existovala a jejím přísně tajným úkolem bylo studovat „alternativní energii“. Jenomže

van Helsing připojuje svůj obvyklý náhlý okultní obrat, protože nazývá tuto skupinu „Vývojová

skupina IV Černého slunce“ neboli Schwarze Sonne, zkráceně „SS“. Nauka o černém slunci

(Schwarze Sonne) neboli černém kameni (Schwarze Stein) byla tajnou naukou SS známou toliko

Himmlerovým nejvyšším generálům SS. Účelem této skupiny bylo „učinit Německo nezávislým na

cizí ropě“.

Co z toho všeho vyplývá, je to, že dva vesmírné programy existovaly už v nacistickém

Německu, „veřejný“ vesmírný program, jímž byl ve skutečnosti „tajný“ raketový program von

Brauna a vědců z Peenemünde, a ještě mnohem tajnější, a mnohem starší, který odstartovaly tajné

společnosti a později v něm pokračovala SS, program s naprosto odlišnou fyzikou i technologií.

Zatímco většina van Helsingových fantazií člověku nevyhnutelně přijde jako absurdní, jisté

jejich aspekty odpovídají hlavním liniím, jež by člověk očekával při nacistickém vývoji tajných

zbraní: podtón okultní inspirace, vývoj v naprosté tajnosti, hledání nové fyziky a nové technologie,

zjevné spolehnutí se na prastaré mýty a poznání z nich plynoucí při rekonstrukci této vědy a

technologie, a jejich fúze s dalšími okultními naukami - „původní rasy“, mimozemský původ

lidstva a tak dále - a politický program genocidy.

Pokud, jak naznačuje van Helsing, tento dvoustopý program skutečně odstartovaly

předválečné tajné společnosti, pak jedinou metodou, jak ověřit jeho tvrzení, může být pokus zjistit,

zda existuje nějaký náznak, že po válce stejné nebo podobné skupiny pokračovaly v kolejích

exotického a esoterického výzkumu, jímž se SS zabývala během války.

V každém případě není van Helsing posledním slovem v hypotéze dvou vesmírných

programů. Pokud vskutku jsou David S. Percy a Mary Bennettová korektní, pak nejen existovaly

dva vesmírné programy, jež začaly už za války pod vedením nacistů a pokračovaly po válce jak v

Sovětském svazu, tak i ve Spojených státech, ale navíc vykazovaly navzájem mnohem větší

koordinaci, než by vesmírné programy domnělých rivalů měly opravdu vykazovat, obzvláště na

71

vrcholu studené války, kde nejzazší cena - Měsíc slibovala tučné zisky v prestiži a strategické

postavení každému, kdo se tam dostane první.

6. Verze Odvrácené strany Měsíce

Britští autoři David S. Percy a Mary Bennettová jsou posledními v dlouhé řadě badatelů, kteří

zkoumají historické záznamy pilotovaných letů Apollo na Měsíc. Tím není řečeno, že patří do

typického žánru „Apollo bylo naprostou mystifikací“. Právě naopak. Jak vykládají svůj případ,

účelem jejich knihy Dark Moon: Apollo and the Whistleblowers má být „prověření úplné platnosti

oficiálních záznamů lidského výzkumu Měsíce, obzvláště pak přistání lunárního modulu Apollo.

My však neříkáme, že pozemští astronauti nikdy nekráčeli po Měsíci“. Oni totiž věří, že lidstvo

dosáhlo Měsíce, jenomže se to nestalo tak, jak nám bylo řečeno.

Podobně jako mnozí další badatelé, kteří berou v potaz oficiální vysvětlení programu Apollo a

jeho slavných přistání na Měsíci, Bennettová a Percy nabízejí působivý argument, že mnohé z

fotografií domněle pořízených astronauty, když byli na Měsíci, jsou ve skutečnosti fotografie, které

byly pořízeny při západu slunce. Jako mnozí další uvádějí obvyklé diskrepance v osvětlení, různé

úhly stínů na jediném políčku, světelné zdroje z oblastí, o nichž by se dalo předpokládat, že budou

ve stínu, a tak dále. Na rozdíl od druhých neuvádějí tyto anomálie jako důkaz, že jsme tam nikdy

nebyli, nýbrž kladou otázky ohledně oficiální verze způsobu, jak jsme se tam dostali. A pro jejich

rekonstrukci toho, co věří, že se opravdu stalo, je hypotéza dvou vesmírných programů klíčová.

Podle jejich mínění nabírá hypotéza dvou vesmírných programů následující obrysy:

➢ Základy velkolepého vesmírného projektu byly položeny už během druhé světové války.

➢ Projekt byl koncipován a navržen jako spolupráce dvou supervelmocí.

➢ Studená válka byla příhodným pláštíkem, který pomohl zapracovat a skrýt aspekty tohoto

projektu.

➢ Všechny tyto machinace byly zorganizovány na nejvyšší úrovni a jenom vybraná a utajená

hrstka zasvěcených znala veškeré záměry projektu.

➢ Těchto cílů ještě nebylo úplně dosaženo. Zmiňujeme se o projektu, který běžel

přinejmenším od roku 1947 - a byl rozdělen do několika dalších oblastí.

➢ Jinak řečeno, fáze Apollo, již veřejnost vnímala jako výsledek rozhodnutí, které učinil

prezident Kennedy v šedesátých letech dvacátého století, byla v NASA ve skutečnosti jenom

malou (avšak významnou) částí většího plánu.

➢ Ať už zažilo lidstvo během soupeření supervelmocí našeho světa cokoliv, dnes se naše

postoje sloučily na nějaké mnohem vyšší, avšak neviditelné úrovni do takové podoby, že

vyhovuje agendě, která nutně neodráží všechny naše zájmy, jež máme na srdci.

To, co nás zde zajímá, je jasná spojitost hypotézy dvou vesmírných programů se slavnými

událostmi roku 1947 - když Kenneth Arnold poprvé uviděl „UFO“ ve státu Washington, a později

ještě slavnější „událostí v Roswellu“ se všemi průvodními jevy -, ale co je daleko významnější, s

událostmi druhé světové války. V tomto ohledu je přístup Bennettové a Percyho unikátní.

Kromě toho opakovaně naznačují nacistické spojení nebo přinejmenším účast na jejich

koncepci, protože „bez pozůstatků Hitlerovy válečné mašinérie by naše první kroky do vesmíru

přišly o desetiletí později“. Podle Bennettové a Percyho podvody, jež se staly natolik součástí

veřejné politiky NASA - podvody zmíněné již v této kapitole ve spojení s ostatními verzemi oné

hypotézy -, tu byly už hodně dávno před tím, než tato agentura vznikla. Politické rozhodnutí

vedoucí k těmto podvodům vzniklo, jak zdůrazňují, už v „předválečném a poválečném období v

72

Německu“. Podvody vznikly ve skutečnosti ze záměrně překrouceného obrázku operace Paperclip.

Bennettová a Percy na to konto špičkují:

Nyní následují docela zajímavé počty. Jak nám sděluje (David) Baker, němečtí vědci začali

přicházet do Fort Bliss v říjnu 1945 (totiž von Braunův předvoj a jeho malý pětičlenný tým) a v

březnu 1946 jejich počet narostl - na konečné číslo třicet pět.

(Paperclipoví vědci) Stuhlinger a Ordway nás informují, že šlo o tři transporty celkem 118

lidí, kteří přijeli do Ameriky mezi listopadem 1945 a únorem 1946. Tedy už v roce 1946 americká

armáda ztratila 85 vědců. Byli ohlášeni kvůli „odchodu bez povolení“, nebo byli ubytováni jinde a

nikoliv ve Fort Bliss? Možná byli někteří z nich v Almogordo? Z celkového počtu 127 německých

raketových vědců, kterým bylo dovoleno vstoupit do Ameriky v projektu Paperclip, tu máme

celkem 6 + 118 = 124.

Ovšem jejich podezření časově předcházejí dokonce i operaci Paperclip a neschopnost

historických záznamů sejít se s čímkoliv, co se aspoň trochu podobá konzistentnímu počtu

německých vědců a techniků doopravdy dopravených do USA.

Dvojí vesmírný program vlastně započal, přinejmenším na straně Spojenců, během samotné

války. Na důkaz tohoto tvrzení nabízejí Percy a Bennettová masivní útok 600 bombardérů proti

zařízení v Peenemünde v roce 1943.

Díky informaci z Německa, kterou poskytl Paul Rosbaud, kódovým jménem »Griffin«,

spustili Britové operaci Hydra s plánem zlikvidovat 1) obytnou čtvrt inženýrů, 2) zařízení

předsériové výroby raket, 3) výzkumné a vývojové laboratoře a kanceláře. 18. srpna devět minut po

půlnoci začal sedmačtyřicetiminutový útok, při němž 600, ano šest set, letounů královského letectva

označilo cíle a poté shodilo 1593 tun tříštivých bomb a 281 tun zápalných bomb na Peenemünde.

Avšak od samého počátku byl cíl bombardovacího náletu nesprávně identifikován - cílovými

ukazateli byl osvětlen spíše severní poloostrov (sic) Peenemünde než stanovený ostrov Ruden,

situovaný dvě míle severněji. Následkem tohoto počátečního »hrubého omylu« selhal vzdušný útok

ve dvou třetinách uznaných cílů… Zdá se, že instrukce z nejvyšších míst zněla vybrat si jako cíl

personál a určitě ne výrobní zařízení raket V-2.

Ovšem ani zacílení na personál nemělo při bombardování úspěch, poněvadž „osm set

pracovníků, kteří na tomto území zemřeli, představovalo vězeňskou pracovní sílu (hlavně Sovětů) a

další polovina byli technici a jejich rodiny“. Významní vědci - Kurt Debus, Wernher von Braun,

Herman Oberth a další - přežili.

Tímto tedy povstává přízrak změny v operačním plánu bombardování na poslední chvíli,

změny učiněné na nejvyšší úrovni. RAF, jež bylo vyhlášené přesností a kompetentností při svých

bombardovacích náletech na nacistické Německo, obdrželo chybnou informaci o koordinátech

počátečního bodu samotného směru bombardování. Taková úprava „by zaručila, že by vpředu letící

naváděcí letadla umístila značkovací signalizační světla buď »příliš blízko« nebo »příliš daleko«,

čímž by se zajistila bezpečnost jednotlivců a raketové technologie zoufale potřebné pro ty, kteří

znali - »pány nekonečna«.“ Prostě řečeno, Bennettová a Percy věří, na základě tohoto

pozoruhodného a ojedinělého selhání RAF při zasazení jejich obvyklého rozhodujícího úderu na cíl,

že klíčové oblasti Peenemünde zůstaly záměrně ušetřeny, aby bylo možno se po válce zmocnit

jejich technologie a vědců.

Jenže bezprostředně po válce začaly události nabírat ještě podivnější směr. Po pečlivém

zvážení různých podání učinili Bennettová a Percy závěr, že jak Sověti, tak i Američané dorazili do

nechvalně známého Mittelwerku - podzemní továrny na výrobu V-2 využívající pracující otroky z

koncentračního tábora postaveného SS generálem Kammlerem - ve stejnou dobu a navíc

spolupracovali i při dělení kořisti! Takové očividné rozpory zajisté podporují naši teorii, že celé toto

období bylo organizováno jako kohezní celek a nebylo právě »závodem« o čas, kdo se napakuje

73

větším balíkem dokumentů, materiálů a lidí. Tento plán byl dozajista předchůdcem příběhu »závodu

o vesmír«, jenž byl rovněž navržen tak, aby vypadal jako jediná událost, ale zároveň, aby se ubíral

úplně jiným směrem.

Zatímco USA odesílaly domů pár set německých vědců spolu s von Braunem a vzácnými

dokumenty, jež si přivezl s sebou, Sovětský svaz dal dohromady přes tři tisíce techniků, kteří

pracovali na raketách a jejichž opětovnou prací pro nové sovětské pány „bylo obnovit dokumentaci,

kterou si vzal von Braun“. Bylo to úplně běžné dělení kořisti.

A možná až trochu příliš běžné.

Bennettová a Percy poukazují na to, že v roce 1958 britský nakladatel Robert Maxwell

navštívil v rámci mezinárodního geofyzikálního roku sympózium v Moskvě. Během pobytu se

Maxwell jednoho dne vrátil do svého hotelového pokoje s třiašedesátistránkovým rukopisem

obsahujícím údajně „knižní tituly“ a požádal svoji ženu, aby mu ty stránky rychle ofotografovala,

protože papíry musí před obědem bezpodmínečně vrátit. Jeho manželka vypravuje, jak si u strany

třicet dva všimla, že vůbec nejde o knižní tituly, nýbrž je tam napsáno „Die deutschen Firma, deren

Einrichtung demontiert und zur Ausführ nach der Sowjetunion bestimmt sind.“ Což se dá přeložit

takto: „Německé firmy, jejichž vybavení má být rozebráno a transportováno do Sovětského svazu.“

…Mnohé napoví i to, že tento sovětský nákupní seznam byl sepsán v němčině.

Proč to nebylo v ruštině?

Jedinou odpovědí na tuto vzrušující otázku je samozřejmě to, že o rozdělení „kořisti“ bylo

rozhodnuto před koncem války, a to samotnými nacisty. Za chvíli uvidíme, jak může ve skutečnosti

tato - velmi kuriózní - idea vysvětlit a sjednotit různé verze hypotézy dvou vesmírných programů.

Tato hypotéza ve verzi Bennettové a Percyho se nyní blíží ke svému závěrečnému a úplnému

vyvrcholení. Všimněme si, že Sovětský svaz začal tyto německé techniky posílat zpátky ve třech

vlnách, počínaje rokem 1952 a konče rokem 1954, kdy byly poslední zbytky techniků repatriovány

do Německa, a oni dělají jeden zásadní zřejmý rozdíl mezi tím, jak německé vědce využíval

Sovětský svaz a jak Amerika. V Sovětském svazu byli tito technici principiálně zaměstnáni

vyučováním ruských univerzitních studentů, a tito studenti naopak získali praktické zkušenosti při

práci na ruském vesmírném programu v době, kdy byli ještě studenty Lze v tom rozpoznat pevnou

ruku Sergeje Koroljeva, stejně jako pochopit důvod raných sovětských úspěchů při dobývání

vesmíru. Sověti přinejmenším vypadali, že to se zbavováním se závislosti na přílišném nacistickém

vlivu myslí doopravdy vážně a chtějí to udělat tak rychle, jak jen je to možné.

A to nás konečně přivádí k verzi hypotézy dvou vesmírných programů Bennettové a Percyho:

Úplně nejpříhodnější je tato představa: na konci druhé světové války byla zeměkoule

politicky rozdělena do dvou oblastí - jednou byl »veřejný sektor« na Západě a druhou soukromý

sektor na Východě. Co by mohlo být snazšího než využít tohoto rozdělení a spustit železnou oponu

naprosto stejným způsobem, jako se spouští bezpečnostní opona v divadle. Tento trik umožnil

organizátorům vesmírného projektu pokračovat v práci poměrně ve skrytu.

V tomto smyslu, že se dva týmy zaměřily na Měsíc, tu byl jakýsi závod o vesmír. Ve

skutečnosti nebyly tyto cíle soutěžením. Tyto dva týmy, jakkoliv nosily jiné barvy, byly vpravdě na

stejné straně. A dokonce, i kdyby si mnozí klíčoví hráči nebyli vědomi pravého scénáře, je

pravděpodobné (podle našeho názoru), že přinejmenším jak Koroljev, tak i von Braun si byli této

situace vědomi.

Tedy podle verze hypotézy Bennettové a Percyho jsou tyto dva vesmírné programy přesně to,

co v USA a v NASA představovalo program pro „veřejnost“ a v Sovětském svazu utajený program,

jenž pokračoval podle tajné agendy skrytých vládců. Opravdu, jak na to upozorňují, řízení těchto

74

dvou programů bylo svěřeno ne více než „pár tuctům lidí“, kteří rovněž „dohlíželi na spojení s

některými nejzdatnějšími odborníky naší civilizace a na velké fondy vyhrazené na zbrojení“.

Jenže tvrdit, že vesmírné programy obou supervelmocí byly pečlivě zinscenovány po

„veřejné“ a „soukromé“ linii, znamená předpokládat mezi nimi jistý stupeň koordinace, který až

dosud byl sotva kdy vážně naznačen. Ovšem jak Bennettová a Percy tvrdí, přesně to se tyto

záznamy zdají naznačovat. „Americko-sovětský vesmírný časový rozvrh demonstruje, jak pečlivě

byl vesmírný pokrok vzájemně sdílen, v některých případech se lety střídají po měsících. To může

být pouze výsledek tajného plánování a pokračující spolupráce na opravdu nejvyšší úrovni.“ Na

podporu tohoto náznaku vytvořili následující časový rozpis vesmírných letů příslušných programů:

Stát

Datum

Mise

SSSR

2. ledna 1959

Luna 1

SSSR

12. září 1959

Luna 2

SSSR

4. října 1959

Luna 3

USA

23. srpna 1961

Ranger 1

USA

18. listopadu 1961

Ranger 2

USA

26. ledna 1962

Ranger 3

USA

23. dubna 1962

Ranger 4

USA

říjen 1962

Ranger 5

SSSR

2. dubna 1963

Luna 4

USA

30. ledna 1964

Ranger 6

USA

31. července 1964

Ranger 7

USA

20. února 1964

Ranger 8

USA

24. března 1965

Ranger 8

SSSR

9. května 1965

Luna 5

SSSR

8. června 1965

Luna 6

SSSR

18. července 1965

Zond 3

SSSR

24. října 1965

Luna 7

SSSR

3. prosince 1965

Luna 8

SSSR

31. ledna 1966

Luna 9

SSSR

31. března 1966

Luna 10

USA

2. června 1966

Surveyor 1

SSSR

24. srpna 1966

Luna 11

USA

20. září 1966

Surveyor 2

SSSR

22. října 1966

Luna 12

SSSR

21. prosince 1966

Luna 13

USA

20. dubna 1967

Surveyor 3

USA

14. července 1967

Surveyor 4

75

USA

11. září 1967

Surveyor 5

USA

10. listopadu 1967

Surveyor 6

USA

10. ledna 1968

Surveyor 7

SSSR

7. dubna 1968

Luna 14

SSSR

14. září 1968

Zond 5

SSSR

10. listopadu 1968

Zond 6

USA

21. prosince 1968

Apollo 8

USA

18. května 1969

Apollo 10

SSSR

13. července 1969

Luna 15

USA

16. července 1969

Apollo 11

SSSR

7. srpna 1969

Zond 7

USA

14. listopadu 1969

Apollo 12

USA

11. dubna 1970

Apollo 13

SSSR

12. září 1970

Luna 16

SSSR

20. října 1970

Zond 8

SSSR

10. listopadu 1970

Luna 17/Lunochod

USA

31. ledna 1971

Apollo 14

USA

26. července 1971

Apollo 15

SSSR

2. září 1971

Luna 18

SSSR

28. září 1971

Luna 19

SSSR

14. února 1972

Luna 20

USA

16. dubna 1972

Apollo 16

USA

7. prosince 1972

Apollo 17

SSSR

8. ledna 1973

Luna 21/Lunochod 2

SSSR

29. května 1973

Luna 22

SSSR

říjen 1974

Luna 23

SSSR

9. srpna 1976

Luna 24

Jenže proč takové utajování? A proč ona zjevná koordinace mezi dvěma programy?

Bennettová a Percy si neberou servítky:

„Předkládáme k zamyšlení, že oním tajným a choulostivým aspektem… bylo jisté povědomí

vládních orgánů o existenci mimozemské inteligence.“

Kromě toho „ono povědomí o mimozemské inteligenci bylo hnací silou jejich misí na Měsíc.

Jenže Měsíc byl jenom přestupní stanicí k jejich zřejmému cíli - pilotovanému letu na planiny

Cydonie na Marsu“. Třebaže Bennettová a Percy nenabízejí příliš propracovaný výklad toho, proč

těmto záležitostem věří, to, čemu by se měla věnovat pozornost, jasně vyplývá z jejich poznámek,

že pravým skrytým programem, který poháněl oba vesmírné programy už od konce druhé světové

76

války, bylo hlavně ono „povědomí o mimozemské inteligenci“ a jejich skutečným skrytým cílem

bylo uskutečnit pilotovaný let na Mars, a to opět už od konce druhé světové války.

A i když vlastně nenabízejí žádné opodstatnění tohoto ohromujícího tvrzení, přesto

předkládají dvojí vodítko, zejména to, že kromě veřejného a soukromého pojetí vesmírného

programu tu bylo rovněž veřejné a soukromé pojetí fyziky, jež oba programy provázelo. Především

si všimli, že během této éry obě supervelmoci prováděly zkoušky vodíkové bomby, při nichž v

atmosféře vznikaly kuriózní červánkově růžové jevy na opačné polokouli, než kde došlo k detonaci.

Vodíková bomba je totiž částečně harmonickým prostředkem. V článcích z oboru fyziky se o tomto

fenoménu diskutovalo pramálo, pokud vůbec kdy. Otázka zní proč?

Druhý fenomén, a to ten, jenž jasně naznačuje jakýsi pokus NASA potlačit vážnou a

rozsáhlou veřejnou diskusi, je mnohem vážnější.

Existuje významný fenomén navenek se týkající domnělého letu na Měsíc během mise

»Apolla 11«, který podle našich vědomostí nebyl nikdy podrobně rozpracován, vysvětlen nebo ve

skutečnosti zmíněn ve vztahu k jakémukoliv z následujících »letů« Apolla - fenomén, který mohl ve

vědecké obci zabývající se vesmírem a NASA nabýt gigantických rozměrů. A to do té míry, že

(nakolik to můžeme říci) byl »opatřen zámkem« - v pokusu zamezit jakékoliv diskusi či informaci z

ní plynoucí - a zameten pod koberec.

A na co vlastně poukazujeme?

Na neutrální bod, který se také nazývá librační bod (Lagrangeův bod).

Tato lokace je právě to, co říká, že je:

➢ Bod mezi dvěma planetárními tělesy, kde se gravitační tah obou těles navzájem ruší.

➢ Jakmile vesmírná loď tento bod ve vesmíru mine, není už nadále přitahována gravitací

planetárního tělesa, které opouští, nýbrž je nyní progresivně pod vlivem planetárního tělesa,

k němuž se pohybuje.

„Odchylky neutrálního bodu“ jsou jedním z křiklavých hlavních rysů programů Apollo a

uveřejněných údajů a plyne z nich řada velmi významných otázek.

Byl to sir Isaac Newton, kdo poprvé za pomoci své gravitační teorie vypočítal neutrální bod

mezi Zemí a Měsícem. Podle této teorie došel k průměrné vzdálenosti Země a Měsíce 384 472 km

(238 900 mil) a neutrální bod se takto nachází přibližně ve vzdálenosti 38 463 km (23 900 mil) od

Měsíce. Tímto pak samozřejmě obdržíme známé číslo, jež říká, že gravitační přitažlivost Měsíce

činí přibližně 1/6 přitažlivosti Země.

Jenže potom v roce 1969 vyšlo číslo časopisu Time, v němž byl uveřejněn rozhovor se

samotným Wernherem von Braunem, který odstartoval přetrvávající matematickou záhadu týkající

se duálního planetárního systému Země-Měsíc. Time oznámil, že „ve vzdálenosti 69 998 km (43

495 mil) od Měsíce vykonává lunární gravitace sílu rovnocennou gravitaci Země, vzdálené tedy

nějakých 321 868 km (200000 mil)“. „A tak,“ poznamenávají Percy a Bennettová, „dostaneme

celkovou vzdálenost k Měsíci 391867 km (243495 mil).“ A to znamená cosi více, o čem se

Bennettová a Percy nezmiňují, hlavně tedy, pokud je tento údaj neutrálního bodu správný, že Měsíc

má mnohem vyšší hmotnost, než dovoluje jakýkoliv běžný názor na nebeskou mechaniku. Obtíž,

jež tím vyvstává - na niž Bennettová a Percy nikdy adekvátně nepoukazují -, uvidíme za chvíli.

V každém případě si Bennettová a Percy všimli, že pouhé dva týdny po vydání článku v

časopise Time Wernher von Braun zcela náhle rezignoval na všechny své posty v NASA a ujal se

místa viceprezidenta u Engineering for Fairchild Industries, což je vedlo k tomu, aby si položili

otázku, kterou si s ohledem na odchylku neutrálního bodu položili i další badatelé: „Mohl by mít

článek v časopise Time něco společného s poněkud náhlým odchodem Wernhera von Brauna na

77

nové teplé místečko?“ Podle mého názoru tomu tak skutečně bylo a možné důvody - už zase -

spatříme za chvíli. Ať už znamenal článek v Time pro vesmírnou vědeckou obci cokoliv,

přinejmenším tím začal podle Bennettové a Percyho proces „matematického zatemňování“, jejž lze

vnímat jen jako záměrný, poněvadž nahlížet na to, co se stalo pak, jako na nezáměrné, by mělo

blízko k obvinění NASA z hrubé matematické nekompetentnosti. Například ve vydání Bakerovy

Space Technology z roku 1981 se pro let Apolla 11 udává vzdálenost k Měsíci 407928 km (253 475

mil). Jenže v roce 1989 se v knize Apollo 11 Moon Landing udává vzdálenost jenom 402 979 km

(250400 mil) Pak v roce 1996 Baker v knize Spaceflight and Rocketry umisťuje tento neutrální bod

do vzdálenosti 62 643 km (38 925 mil) od Měsíce a 345 284 km (214 550 mil) od Země, což dává

celkovou vzdálenost k Měsíci 407928 km (253475 mil) Pak, aby se záležitost opravdu

zkomplikovala, George Pinter ujišťuje autory Bennettovou a Percyho, že neutrální bod se opravdu

nachází přesně v takové vzdálenosti, o jaké mluvil von Braun v časopisu Time, a to 69 998 km (43

495 mil). Leč ještě před oním článkem v časopisu Time a podle „převážné většiny odkazů“ se při

výpočtu neutrálního bodu dosud používal onen starý údaj, k němuž došel Newton.

Tato otázka má prvořadý význam, protože každý z údajů, které se vážou k neutrálnímu bodu,

znamená naprosto odlišnou gravitaci Měsíce a následně i úplně jiné trajektorie pro každou

kosmickou loď, která k němu letí, a co je ještě významnější, zcela odlišné požadavky na palivo a

tah pro jakoukoliv kosmickou loď poháněnou raketovým pohonem a startující z měsíčního povrchu,

jako byl například LEM (Lunar Excursion Module). Samozřejmě tím vystupuje i celá řada

významných otázek. „Není zvláštní,“ ptají se Bennettová a Percy, „že se ani jeden zdroj neshoduje

ohledně přesné vzdálenosti k oběžné dráze kolem Měsíce?“ Kromě toho, aby se dala vypočítat

trajektorie každé kosmické lodi letící k Měsíci, musela by NASA i Sověti znát tuto průměrnou

vzdálenost „do posledního centimetru“. Tak proč je pro NASA tak obtížné potvrdit správnost nějaké

řady čísel? „Proč v uveřejněných informacích o Apollu chybí vzdálenost od středu Země ke středu

Měsíce? Jak se dá zjistit trajektorie kosmické lodi, když často chybí vzdálenost od Země k Měsíci

nebo je tento údaj vágní? Kde se dá zjistit vzdálenost od Země k Měsíci, když trajektorie kosmické

lodi často chybí neboje tento údaj vágní?“ A aby se věci ještě více zatemnily, „vesmírní specialisté v

NASA ani jinde neupřesňují, zda používají měření od povrchu k povrchu planety nebo od středu ke

středu. Nikdy ani neřeknou, jestli používají jako jednotku námořní míli nebo zákonnou míli. A ani

se k žádnému systému nepřiklánějí.“

V krátkosti, jedinou konzistentní shodou ve scénáři měření vzdálenosti od Země k Měsíci

zůstává nekonzistentnost dat přicházejících z oficiálních pramenů.

Způsob, jakým Percy a Bennettová vybledávají z této slepé uličky, spočívá v tom, že postulují

jako správný údaj - Newtonův údaj - vzdálenost 38 463 km (23900 mil), a tento údaj, který je

neutrálním bodem „založeným na zkušenosti“, prozradil von Braun časopisu Time.

NASA i Sověti používali šestinovou přitažlivost Měsíce jako součást výpočtů pro své úspěšné

urychlovací manévry kolem Měsíce a také pro výpočty vztahující se k energetickým požadavkům

testů na tvrdé a měkké přistání přistávacího modulu, včetně těch, které se pak aktuálně vracely se

vzorky do Sovětského svazu. Kdyby bývalo bylo hodnocení lunární gravitace nepřesné, pak by jistě

nebyl býval žádný z těchto manévrů úspěšný.

Ale co jestli je pravdou přesný opak?

Sotva obstojí zdůvodnění, že von Braun byl nucen „odejít“ z NASA kvůli tomu, že se v

rozhovoru pro Time dopustil ohromného omylu. Jediný scénář, který dává smysl, je ten, že byl

nucen rezignovat, protože odhalil něco, co neměl.

Pokud přepokládáme, že neutrální bod o vzdálenosti 69 998 km (43 495 mil) byl přesný a

nikoliv jen „založený na zkušenosti“, jak to vykládají Bennettová a Percy, pak tu vyvstává řada

závažných bodů:

78

1. Tento výpočet neutrálního bodu byl proveden jak v americkém, tak i sovětském vesmírném

programu mnohem dříve, než to na veřejnosti prozradil von Braun. Pokud by, jak tvrdí

Bennettová a Percy, býval byl Newtonův údaj použit pro rané kosmické sondy, pak by buď

narazily do Měsíce, nebo by po odkloněné dráze odlétly do vesmíru. Telemetrická data by

vědcům eventuálně poskytla podklady pro korektní výpočet neutrálního bodu.

2. To však vyvolává další otázku. Neboť kdyby platil výše uvedený scénář, znamenalo by to,

že kosmické sondy by bývaly musely být vysílány k Měsíci mnohem dříve, než vykazují

zveřejněné záznamy. Otázka tedy stojí, kdy bylo vlastně známo, že se neutrální bod nachází

ve vzdálenosti 69 998 km (43495 mil), a kdo jej objevil?

3. Neutrální bod, který vešel ve známost v časopise Time, signalizuje rovněž další obtíž, a to že

pokud by neutrální bod byl ve vzdálenosti 69 998 km (43 495 mil), pak by gravitace Měsíce

vyskočila na 60 % pozemské gravitace! Jak Bennettová a Percy správně poukazují, to by

ovšem dramaticky zvýšilo požadavky na energii a odtud na palivo u každé kosmické lodi,

která by přistávala na měsíčním povrchu a následně z něj opět startovala.

4. To naopak vyvolává závažnou otázku týkající se v misích Apollo lunárního výsadkového

modulu (LEM), kosmické lodě, která skutečně přistála na povrchu Měsíce a pak z něj

odstartovala. Mnoho badatelů poukazovalo na to, že z LEM vyšel malý záblesk z rakety,

když startoval z Měsíce, aby se s astronauty navrátil k řídícímu modulu. Mnozí říkají, že je

to důkaz, že let na Měsíc byl podvod. Nevěřím, že je toto vysvětlení přijatelné nebo

přesvědčivé. Kvůli jedné věci, raketový zážeh ve vakuu zanechává sotva viditelnou stopu

výtokových plynů. Co však nepřítomnost raketového výšlehu může rovněž naznačovat, jak

věřím, je to, že raketové motory nebyly u LEM primárním zdvižným komponentem.

Jinými slovy, pokud - a jde o velmi významné pokud - je gravitace Měsíce podstatně vyšší,

než bylo veřejnosti řečeno, pak by se tomu daly přičítat nejenom neobvykle „pomalé“ pohyby

astronautů na Měsíci, ale také by to mohlo naznačovat, že primárním zdvižným komponentem u

LEM nebyly vůbec raketové motory na chemické bázi, nýbrž úplně jiná forma technologie. A to

znamená tajnou technologii a významný aspekt vesmírného programu, který je rovněž tajný. Jinými

slovy, von Braunovi cosi vyklouzlo, něco, co má takový dosah, že pokud bychom to sledovali až k

logickému závěru, ukazovalo by to nikoliv na to, že mise Apolla byly mystifikací, nýbrž že k nim

došlo pomocí vědy a technologie, které jsou nesmírně odlišné od toho, co je prezentováno na

veřejnosti.

Von Braunova poznámka včetně sotva viditelné stopy výtokových plynů z LEM, když

startoval z Měsíce, může naznačovat existenci neoficiální planetární vědy - skutečná gravitace

Měsíce versus veřejně proklamovaná gravitace - a neoficiální technologie.

B. Závěry a spekulace

Nyní je na řadě letmý pohled na základní rysy několika verzí hypotézy dvou vesmírných

programů:

1. Torbittova verze má tyto nejdůležitější charakteristické rysy:

a) Světová síť fiktivních společností existuje na podporu a ochranu zájmů velkých ropných

společností. Tyto organizační jednotky jsou doslova „Murder Incorporated“, neboť se

nevyhýbají vraždám ani dalším protizákonným metodám, aby ochránily své zájmy;

b) Tato síť je propletena se sítí východoevropských emigrantských komunit, jež jsou

naopak výtvory německé vojenské zpravodajské služby z východní fronty z doby druhé

světové války, které byly přímo odpovědné generálu Reinhardu Gehlenovi a

pravděpodobně i jeho nástupcům;

79

c) Tato obchodní a emigrantská síť je propojena s americkou zpravodajskou komunitou

prostřednictvím FBI, CIA a bezpečnostní agenturou NASA pomocí organizace známé

jako Defense Industrial Security Command (DISC) pod vedením Wernhera von Brauna.

d) Protože je do toho zapleten von Braun, naznačuje Torbittův dokument účast širšího

nacistického okruhu spojeného s Gehlenorg a operací Paperclip, třebaže motivy zapojení

nacistů do zavraždění Kennedyho nebyly nikdy zcela jasně vyvětleny. Člověk se může

jenom dohadovat, že na nějaké úrovni politika Kennedyho administrativy ohrožovala

nějakou skrytou technologickou anebo politickou agendu vesmírného programu.

2. Verze tajné planetární geologie, klimatologie a archeologie:

a) V každé verzi - v té „absurdní“ nebo i v hodnověrnějších modelech Hoaglanda a dalších

- je charakteristickým rysem to, že NASA (a v důsledku i Sověti) ví o artefaktech na

Měsíci a na Marsu, reliktech dávno ztracené, technologicky sofistikované civilizace;

b) NASA a přidružené agentury tuto informaci potlačovaly, nebo když už je veřejnosti

dostupná, pokusila se přiklonit veřejné mínění k názoru, že takový fotografický důkaz je

buď jenom „klam světla a stínu“ nebo jde o artefakty nedokonalého vylepšení a úpravy

obrazu počítačem;

c) Ve stejnou dobu dala NASA k dispozici úmyslně zfalšované fotografie a další data, aby

zamaskovala případné artefakty na Měsíci a na Marsu a každý důkaz, který by mohl

svědčit o současných projevech životních forem na Marsu;

d) NASA nadále opakovaně předkládá fakta časového plánu startů významných misí na

dny a hodiny, jež mají astrologický nebo okultní význam, a nadto nepřetržitě používá

zednářskou nebo jinou esoterní symboliku pro označení svých misí. Ty naopak naznačují

tajný vesmírný program nebo agendu, s níž se manipuluje a plánuje se podle okultních

zásad. Mělo by se zdůraznit, že výše uvedené body se vztahují pouze na americký

vesmírný program a nejsou sestaveny na základě sovětského vesmírného programu.

(Pokud vím, nebyla provedena žádná taková „okultní“ nebo „esoterní“ analýza

sovětských vesmírných startů, jako je třeba ta, kterou udělal Hoagland pro NASA.

Kdyby se ukázalo, že to platí o sovětském programu právě tak jako o americkém, byl by

to důkaz o tajné koordinaci obou programů podle stejné ideologické inspirace, ať už je

tato inspirace jakákoliv.)

3. Jim Keith uvádí ve své knize Casebook on Altemative Three Version následující

charakteristiky:

a) Současný televizní „dokumentární“ film a kniha pod stejným názvem, Alternativa č. 3,

jsou propracované šprýmy a mystifikace;

b) Nicméně v hlavních obrysech obsahuje scénář pravděpodobně nějaké pravdivé

skutečnosti;

c) USA a Sovětský svaz vypracovali velice tajný společný vesmírný program koordinovaný

nějakou neznámou organizační jednotkou;

d) Americká zpravodajská komunita byla hluboce infiltrována klasickou operací „trojského

koně“, kterou vedla pod pláštíkem „boje proti komunismu“ Fremde Heere Ost generála

Gehlena, později známé jako Gehlenorg; Gehlenorg si vydržovala rozsáhlou

zpravodajskou síť ve východní Evropě a její analýzy se staly základem pro americké

poválečné odhady sovětské vojenské moci, doktríny i záměrů;

e) Podobně důkladně byl nacistickými vědci infiltrován i americký vesmírný program, do

kterého byli nacisté začleněni pod záštitou operace Paperclip;

80

f) A konečně začalo docházet k velkému počtu záhadných úmrtí a zmizení fyziků,

počítačových vědců a dalších techniků prospěšných americkému programu SDI, což

Keith jasně připisuje jednomu ze dvou zdrojů: buďto byli Rusové, kteří tak konali v

obavách, aby zabránili zastarání svého nukleárního arzenálu, nebo šlo o neznámé

nezávislé těleso, jehož technologie a zájmy by byly ohroženy právě strategickou

obrannou iniciativou. Zdá se, že v souvislosti s celkovou argumentací v knize měl Keith

na mysli to, že toto těleso mělo nějaké vazby na poválečnou „Nazi International“.

4. Verze Williama Lynea: Pro naše účely je Lyneova verze hypotézy dvou vesmírných

programů významná ze tří důvodů:

a) Lyne vědomě spojuje utajené potlačování alternativní fyziky a její tajné rozvíjení s

Nikolou Teslou, jehož ideje, jak tvrdí, následně převzali nacisté, rozšířili je a rozvinuli.

Podle Lyneova názoru je tajné potlačování a rozvoj této technologie přímo spojeno s

aspekty nacistické ideologie, kterou podporuje „korporační fašismus“;

b) Podle Lyneova názoru se tento tajný vývoj „Teslovy technologie“ týká především

zdokonalování výroby energie a vývoje propulzních zařízení a technologií, ve srovnání s

nimiž je technologie zkoumání vesmíru pomocí raket na chemický pohon, jak je

„předkládána veřejnosti“, naprosto zastaralá;

c) Tento utajený „korporační fašistický“ vývoj alternativní technologie započali nacisté už

před válkou a pokračovali v něm - v různých korporacích a americkou vládou

sponzorovaných agenturách - i po válce.

5. Verze Jana van Helsinga obsahuje možná nejzajímavější - třebaže neopodstatněné – rysy:

a) Německý výzkum v oblasti exotické fyziky a pohonných systémů začal dlouho před

druhou světovou válkou pod přímým vlivem inspirací a pod patronátem různých tajných

společností;

b) Tyto společnosti naopak zastávaly nauky, jež se později staly součástí ideologie a

světonázoru nacistické strany, mezi jiným nauku o rasové čistotě a mimozemském

původu „árijské“ rasy;

c) Taktéž tvrdily, že tato rasa a její vysoká kultura se „propadla“ do země nebo zmizela v

rozsáhlých podzemních městech pod oběma póly a Himálajemi;

d) Tyto společnosti naopak pomáhaly nacistické straně se etablovat a jejich nejskrytější

nauky - o „černém kameni“ a „černém slunci“ - se staly tajnou naukou horních vrstev

SS, jež také pokračovala v jejich výzkumu exotické fyziky.

6. Verze odvrácené strany Měsíce: Verze odvrácené strany Měsíce je v mnoha ohledech

nejsubtilnější ze všech ostatních, s výjimkou verze Richarda Hoaglanda, protože Mary

Bennettová a David Percy jsou daleci toho, že by tvrdili, že žádné přistání Apolla na Měsíci

nebylo. Zpochybňují spíše detaily záznamů a technologické a politické dopady, jež se zdají

tyto detaily naznačovat:

a) Jedním z jejich ústředních argumentů jsou nesrovnalosti ve stanovení neutrálního bodu

mezi Zemí a Měsícem. Jak jsme viděli, Bennettová a Percy využili této nesrovnalosti k

argumentování - podle mého názoru mylnému - pro „alternativní fyziku“. Třebaže

nesrovnalosti ve stanovení neutrálního bodu opravdu tímto směrem ukazují, domnívám

se, že je lze považovat za závažný ukazatel toho, co uklouzlo von Braunovi při interview

pro časopis Time, a tím byl ve skutečnosti onen údaj, z něhož vyplývala existence velmi

rozvinuté technologie pohonného systému lunárního modulu (LEM) vedle - nebo možná

místo - existujícího raketového pohonu. Existence takové technologie ukazuje na

existenci tajného vesmírného programu;

81

b) Podle verze Bennettové a Percyho vykazují dva vesmírné programy USA a SSSR ve

skutečnosti veřejné i utajené stránky, respektive jde o jediný program koordinovaný a

zmanipulovaný během studené války jako „sled událostí, jež může veřejnost přijmout“.

Z toho samozřejmě vyplývá, že ve Spojených státech i v Sovětském svazu existuje

nějaké těleso nebo agentura, která jej koordinuje;

c) Podle jejich verze byla tato koordinace naplánována během druhé světové války, z čehož

vyplývá, že nacisté a jejich vědci pro výzkum vesmíru byli nějakým způsobem spojeni

nebo přímo představovali onu skrytou agenturu koordinující oba dva vesmírné programy

po druhé světové válce a během studené války.

7. Kombinace těchto verzí: Pokud nyní zkombinujeme hlavní body těchto různých verzí dvou

vesmírných programů, začne vystupovat docela poutavý obrázek.

a) Dvě z těchto verzí - Lyneova a „van Helsingova“ - tvrdí, že ke vzniku obou vesmírných

programů došlo před válkou, a že se oba dva objevily ve spojení s nezávislými tělesy

provádějícími exotický výzkum;

b) Dvě z těchto verzí - Jima Keithe a „van Helsinga“ (!) - tvrdí, že jisté stránce tohoto

tajného programu a agendy dominují okultní a esoterní témata;

c) Dvě z těchto verzí - Jima Keithe a „Williama Torbitta“ - spojují tento tajný vesmírný

program s pečlivě skrývanou a rozsáhlou nacistickou výzvědnou sítí agentů a vědců a

vyvozují z toho, že došlo k obsáhlé infiltraci poválečné americké zpravodajské služby,

vojensko-průmyslového komplexu a leteckého a kosmického průmyslu ve stylu

„trojského koně“;

d) Všechny verze buď výslovně nebo mlčky naznačují existenci tajného vývoje nové

technologie a základního rámce teoretické fyziky, která je zásadně odlišná od toho, co se

nachází v publikacích „předkládaných veřejnosti“;

e) Jedna verze - Lyneova - se výslovně zmiňuje o „tajné historii“ fyziky, aby tím Lyne

podepřel svá tvrzení, a nabízí interpretaci některých pozdních Teslových prací;

f) Jediná verze - Hoaglandova - také výslovně tvrdí, že existuje nové odvětví

„hyperdimenzionální fyziky“ spojené s objevením artefaktů na Marsu;

g) Jedna verze - Bennettové a Percyho - výslovně tvrdí, že v raných dobách dobývání

vesmíru existoval mezi USA a SSSR tajný prvek spolupráce, třebaže jasně nejmenuje

těleso koordinující takovou spolupráci;

h) Jedna verze - opět Bennettové a Percyho - také naznačuje nějakou podstatnou součást

potlačené fyziky a planetární mechaniky tím, že zkoumá problémy obklopující

nesrovnalosti při stanovování neutrálního bodu mezi Zemí a Měsícem a z toho

vyplývající možnost, že v lunárním modulu (LEM) mohla existovat nějaká alternativní a

tajná propulzní technologie.

Díváme-li se na to takto, je jasné, že nezáleží na tom, jak člověk k těmto údajům přistupuje.

Vypadá to, že tu jde o závažný případ toho, jak v americkém i ruském vesmírném programu

probíhalo a ještě probíhá cosi víc, než bylo veřejně prezentováno.

Kromě toho se zdá jasné, že přinejmenším něco z oné utajené složky zahrnuje planetární

fyziku, jež byla před veřejností pečlivě skrývána, nebo když toto selže, jsou údaje tak beznadějně

zatemněné, že jakýkoliv matematický nebo fyzikální výpočet je problematický, neboť se spoléhá na

již upravené údaje poskytnuté vesmírnými agenturami.

Z toho rovněž vyplývá možnost, že na nějaké úrovni může existovat fungující tajná

technologie. Televizní záznamy startů lunárního modulu z měsíčního povrchu, o nichž se autor

82

domnívá, že jsou pravé a nikoliv podvržené, naznačují jednu ze dvou věcí: nejprve normální

vysvětlení: zážeh raketového motoru při startu z povrchu s nízkou gravitací zanechává ve vakuu

sotva viditelnou stopu výtokových plynů. Nebo to může naznačovat možnost existence nějaké

exotické propulzní technologie. Relativní nepřítomnost výtokových plynů a k tomu téměř

stabilizovaná rychlost stoupání může poukazovat na existenci úplně jiných startovacích prostředků

z měsíčního povrchu, než nám bylo řečeno.

8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

V rámci tohoto líčení vyvstává ještě další významná otázka: jaké organizační těleso nebo

tělesa by byla schopna koordinovat takový impozantní podnik a právě tak masivní kampaň pro

„práci s veřejností“, včetně potlačování alternativní vědy a technologií a jejich utajeného vývoje? I

kdybychom připustili velice tajnou diplomatickou dohodu na nejvyšší úrovni mezi Spojenými státy

a Sovětským svazem, pořád ještě by to nevysvětlovalo ostatní verze této hypotézy, zejména

Hoaglandovu, Lyneovu, nebo ty, jež tvrdí, že NASA zatajila významné skutečnosti týkající se

planetární geografie.

Takže pokud člověk vnímá, že tyto různé verze spolu nějakým způsobem souvisejí, třeba jako

různorodé náznaky téhož dvousměrného vesmírného programu, znovu se ptáme, jaké těleso by ho

pravděpodobně mohlo jako celek koordinovat?

Abychom mohli na tuto otázku odpovědět, musíme považovat za samozřejmé, že takové

těleso bude muset mít jisté funkce:

1. Adekvátní finanční prostředky a subvencování;

2. Mezinárodní základnu a pobočky jak uvnitř západního tak i východního bloku;

3. Odpovídající infiltraci na různých úrovních rozhodování ve vesmírném programu v USA i v

SSSR (a v každé instituci, která by se vyskytla);

4. Ideologický přístup a obrovské finanční závazky při vývoji tajných technologií;

5. Důkladnou znalost okultních věd, ceremoniální magie a astrologie a ochotu rozvrhnout

vesmírné lety podle těchto okultních parametrů;

6. Ideologický souhlas s výzkumem a vojenským využitím kosmu; a konečně;

7. Je-li to třeba, schopnost a ochotu použít k dosažení cílů donucovací „aktivní opatření“.

Když se na to podíváme takto, existují na světě opravdu jenom čtyři pravděpodobná tělesa,

která v různých kombinacích vládnou výše uvedenými možnostmi, ale jenom jediné je vlastní

všechny.

1. Mezinárodní finanční a bankovní sektor.; tato skupina postrádá jenom jasné a logické

spojení s výše uvedeným aspektem č. 5. Totiž logickou, zřejmou a významnou souvztažnost

s okultní činností a praktikami;

2. Mezinárodní bratrstva, jako jsou třeba zednáři; tato skupina postrádá jenom aspekty pod č. 2

a 3 shora, poněvadž rozsah jejich aktivit za železnou oponou během studené války je velkou

neznámou;

3. Vatikán; dozajista nepostrádá mezinárodního dosahu, finanční moc či znalost esoterních

nauk, tato skupina však postrádá spojení s aspekty č. 6 a 7 shora;

4. Nazi International; je to jediné těleso, jež ve významné míře projevuje držení všech shora

uvedených charakteristik, ačkoliv by bylo třeba poukázat na to, že Sověti repatriovali

většinu německých vědců do roku 1954 a že KGB byla - pokud je známo - relativně úspěšná

při infiltraci východoevropských sítí Gehlenorgu a s řadou z nich skoncovala. (Je úplnou

83

samozřejmostí, ze. jen velmi málo je známo o německé Bundesnachrichtendienst. Ona

jediná ze všech velkých světových zpravodajských agentur, na rozdíl od izraelského

Mossadu, sovětské KGB, britské MI-6, francouzské Sureté nebo dokonce čínské

zpravodajské služby, nezveřejnila o svých úspěších nebo selháních nic jiného, než co napsal

generál Gehlen ve svých pamětech.) Nicméně těžká závislost sovětského programu, jež

zpočátku nastala, byla později prošetřována, protože toto rekrutování mohli způsobit

expatriovaní Němci pracující uvnitř Sovětského svazu.

Když se na to podíváme takto, rýsuje se vzdálená možnost, že jedním z klíčových úkolů

poválečné „Nazi International“ byla cílená skrytá koordinace oné části vesmírného programu USA a

SSSR, která byla na očích veřejnosti. Prostředky, jimiž doložíme tuto hypotézu, nám umožní uvidět,

zda existuje nějaká známka toho, že výzkum, s nímž začali nacisté v době války, pokračoval pod

jejich vedením po jistou dobu i po válce, a zjistit, zda tento výzkum byl prováděn v očividném

spojení ať už s americkým nebo ruským vesmírným programem, nebo ve spojení s oběma.

Pokud však existují dva vesmírné programy a jestliže existuje nějaká zatajovaná fyzika a

technologie, a všechno to začíná za druhé světové války, a v jistém smyslu v ní mají i původ, jak

potom může taková fyzika a technologie vypadat? Stálo by za to pro ně zabíjet - dokonce třeba i

prezidenta -, aby byly ochráněny?

84

Část druhá - „Zvon“

Nacisté a okultní fyzika

„Věřím tomu,“ řekl Stanford, „že kanadská a americká vláda, tiše podporovaná britskou,

pracovala společně už od konce druhé světové války na vývoji nadzvukových létajících talířů, že

mají nyní omezený počet takových strojů ukrytých někde v nepřístupných částech Kanady nebo na

zkušebním terénu White Sands, a že tyto talíře jsou založeny na leteckých projektech, jež mají

původ v nacistickém Německu - nejsou však spojovány s obrovskou většinou pozorování UFO. A

věřím také tomu, že americká vláda zná původ těchto zcela výjimečných talířů, že se hrozí, jakou

kapacitu mohou tyto talíře představovat ve vojenském i politickém měřítku, a že konstrukce jejích

vlastních talířuje závodem s časem a utajení existence těch prvních znamená vyhnout se

celonárodní panice.

Kanadská vláda má létající talíře. Americká vláda má létající talíře. Ale někdo někde má

létající talíře tak vyspělé, že se jich nemůžeme ani dotknout. Nejsou výplodem představivosti. Jsou

skutečné, jsou přímo tady na zemi a jejich původ je záhadou.“

Postava Stanforda z novely W. A. Harbinsona Genesis, str. 398-399.

„Znervózňující důkaz francouzského úspěchu v americké zóně lze poskládat ze zpráv

zpravodajské služby, z nichž vyplývá, že Němci již ve Francii pracovali nezávisle na svých

francouzských dozorcích a udržovali tajně styky s ostatními vědci v Německu.“ Tom Bower: The

Paperclip Conspiracy:

The Huntfor the Nazi Scientists, str. 181.

85

4. „Das Laternenträgerprojekt“: Zvon a Igor Witkowski

„…jak je možné, že vědci ve 40. letech dvacátého století přesné věděli, kam mají namířeno?

Vždyť přece aplikovali myšlenky pocházející z fyziky XXI století? Jak to přijde, že si byli vědomi

toho, že uskutečňují zásadní objev? Jaké argumenty museli předložit (před započetím prací), aby

uspěli v souboji s velkými a vlivnými zbrojařskými konsorcii o přiklepnutí finančních zdrojů? …

Neobvyklost toho všeho je shrnuta ve skutečnosti, že popisy pohonu na rtuť jsou známy už z

prastarých dob - ze starých hinduistických knih a alchymických traktátů… Může se ukázat, že

vysvětlení všech technických otázek vztahujících se k práci z doby před válkou zjeví ještě daleko

větší tajemství…“

Igor Witkowski: The Truth About the Wunderwaffe

A. Igor Witkowski o zvonu

Je zásluhou polského vojenského žurnalisty Igora Witkowskiho a jeho badatelského úsilí i

bestselleru The Hunt for Zero Point britského autora Nicka Cooka, že se o zvonu vůbec něco ví. A

až do vydání Witkowskiho knihy The Truth About the Wunderwaffe byla kniha Nicka Cooka

jedinou knihou v angličtině, která obsahovala aspoň nějakou informaci o zvonu, shrnující

Witkowskiho letité pátrání. (Je třeba poukázat na to, že kniha Geoffreyho Brooka Hitler’s Terror

Weapons rovněž obsahuje informaci o zvonu, třebaže uvádí jen velmi málo údajů, podle nichž by se

dala interpretovat jeho možná fyzika. Brookova kniha se také přidává na stranu spekulací ohledně

toho, kam se asi po válce poděl SS generál Kammler, jak dále uvidíme.) Avšak po anglickém vydání

Witkowskiho výsledků bádání člověk pochopí, proč zvon podléhal za Třetí říše nejvyššímu utajení.

Vskutku dokáže pochopit i to, proč se někteří za cenu ochránění jeho tajemství programově

uchýlili i k vraždám.

Abychom však ocenili pravý význam tohoto objektu, je třeba porozumět tomu, co

představoval, jak fungoval, jaká fyzika za tím zřejmě mohla být, a tudíž v co asi Němci doufali, že

tím dosáhnou. V této kapitole začneme přehledem Witkowskiho výzkumu a jeho vlastní

spekulativní rekonstrukce operačního principu zvonu a na základě jeho důkazů i důkazů dalších lidí

nabízíme naši vlastní rekonstrukci a dohady o jeho možném významu a teoretické základně.

1. Význam příběhu o zvonu

Než přikročíme ke shrnutí Witkowskiho rozsáhlého a hodnotného výzkumu z kapitoly o

zvonu z jeho knihy o německých tajných zbraních pod názvem The Truth About the Wunderwaffe,

je třeba se zmínit o jeho významu.

Jak je dobře známo ufologům, objevila se „nacistická legenda“ o původu UFO už na konci

druhé světové války a po vydání knihy majora Rudolfa Lusara o německých tajných zbraních, kde

se nachází první zmínka o tomto předmětu, doprovázená prvním „schematickým nákresem“

domnělého „sukčního typu“ německého talíře. Jak mnozí poukázali, příběh se opírá o málo

pramenů, a když se jej snaží vysledovat zpět, zdá se, že nevede nikam vyjma oněch pochybných

spojení, asociací a agend, jež tyto prameny udávají.

U Witkowskiho pátrání po zvonu se nám však dostává něčeho naprosto jiného. Tento příběh

se podstatně liší od příběhů obklopujících tuto „nacistickou legendu“ a známá jména jako Haber

mohl, Miethe, Schriever, Epp, Schauberger a tak dále V příběhu zvonu se dostaneme, jak uvidíme, k

jasnému popisu jeho konstrukce, operačního modu a účinků, stejně jako k jasnému jmenovitému

86

uvedení personálu zapojeného do projektu a k průkaznému podpůrnému důkaznímu materiálu v

podobě zařízení a reziduálních fyzikálních signatur.

Abychom se vyjádřili stručně, příběh o zvonu je skutečný předpokládaný základ legendy o

nacistických UFO.

2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

Pro Witkowskiho začalo veškeré pátrání v srpnu 1997, když mu byla položena úplně běžná

otázka, otázka, která se vlastně vznáší nad každým, autorem, který se kdy zabýval investigativním

výzkumem záhady nacistických tajných zbraní za války: prostě co přesně bylo takzvanou

„zázračnou zbraní“ čili Wunderwaffe? Pro Witkowskiho začala tato pouť, když ho polský důstojník

výzvědné služby, jenž měl přístup k dokumentům polské vlády týkajícím se nacistických tajných

zbraní, poprvé informoval o zvonu.

Mezi jiným se mě zeptal, jestli jsem někdy přišel do kontaktu se zařízením, které vyvinuli

Němci, jehož kódové označení bylo „zvon“, a udělal náčrtek. Na kruhovém obvodu byl jakýsi druh

krycího zvonu, cylindrického tvaru s půlkruhovým uzávěrem, a nahoře s hákem nebo nějakým

podobným upínacím zařízením. Krycí zvon prý byl zhotoven z nějakého keramického materiálu

připomínajícího vysokonapěťový izolátor. Uvnitř byly umístěny dva kovové cylindry nebo bubny.

Popis objektu nevzbudil u Witkowskiho žádný zájem, ale nedokázal to hodit přes palubu,

protože osoba, která za ním přišla, ho zaujala svými znalostmi. „Nebyl to žádný amatér, který by žil

ve vysněném světě. Tím jsem si byl jist.“

Co však vzbudilo Witkowskiho zájem, byl osobitý popis „docela jednoduše fantastických

účinků“ zvonu, když byl v činnosti, účinků, jež vyvolávaly v jeho mysli závěrečnou scénu z filmu

Stevena Spielberga Dobyvatelé ztracené archy, účinků, které byly „absolutně šokující“. Tento popis,

včetně zřejmé upřímnosti a odborného vystupování, učinil onu otázku, kterou položil Witkowskimu,

ještě mnohem závažnější:

Položil mi s odzbrojující upřímností ještě zdánlivě triviální otázku: jestli bych byl schopen s

plnou zodpovědností tvrdit, že „Wunderwaffe“ - tj. „zázračnou zbraní“ - byla V-1 nebo V-2, jak se

to často zmiňovalo. Jestli jsem kdy v nějakých německých dokumentech nebo v původních

pramenech narazil na informaci, která by vyjasnila, co tedy vlastně „Wunderwaffe“ byla. Uvedl, že

konec konců by se nemohla týkat V-1 nebo V-2, poněvadž prvně nebyly tyto zbraně z vojenského

hlediska nijak zvlášť účinné (a tedy ani „zázračné“) a zadruhé, že pojem „Wunderwaffe“ se začal

objevovat doopravdy teprve poté, co byly „V“ zbraně nasazeny do boje. To bylo opravdu velmi

zajímavé. Později pod tímto dojmem jsem prohlížel různé svazky ve své knihovně a opravdu se

skutečnost jevila tak, že jakýsi druh neobvyklé zbraně existoval a do dnešního dne zůstala prakticky

neznámá.

Jinými slovy, Witkowski narazil najeden díl spojenecké legendy - že se Wunderwaffe

vztahovaly k V-1, V-2 a různým dalším raketovým projektům nacistického Německa - a k ničemu

jinému.

Jenže historické záznamy tvrdí něco jiného, jak si všímá Witkowski; pojem Wunderwaffe

začal být nacisty jasně používán pro něco, co nebylo žádným druhem rakety, dokonce, i kdyby to

něco bylo pouhou smyšlenkou ministra propagandy dr. Göbbelse Ovšem jedinečnost zvonu a

odhalení, jež učinil onen muž z rozvědky, nepřestávala Witkowskiho zaměstnávat:

Můj již dříve zmíněný informátor silně zdůraznil, že to, čeho se to týkalo, byl unikátně tajný

projekt, ten nejtajnější projekt, který kdy byl ve Třetí říši realizován! Proto je zřejmě jasné, že bez

ohledu na rozsah obtíží stálo za to takové tvrzení ověřit.

87

Jinak řečeno, kromě atomové bomby, vodíkové bomby, palivo-vzduchové bomby,

zdokonalené rakety, řízené střely, zvukového kanónu, vzdušného a vířivého kanónu,

elektromagnetické paprskové pistole, laserového děla, letadla na nukleární pohon a všech ostatních

exotických zbrojních technologií, jež nacisté vyvíjeli, tu byl jeden projekt tak významný v celé své

šíři a strašlivém příslibu, že si - jak hned uvidíme - vyžádal svoje vlastní jedinečné utajení, a tímto

projektem byl zvon.

Witkowski začal tento příběh zkoumat a odhalil to, co je možná tím nejvýznamnějším

příběhem, který vzešel z druhé světové války.

3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

Když byl Witkowski schopen sestavit alespoň částečný seznam vědců a vojenského personálu

zapojeného do tohoto projektu, objevil se náhle velice zvláštní obrázek. Abychom ocenili zvláštnost

tohoto obrázku, je třeba pečlivě prošetřit každou osobu, kterou Witkowski postupně odhalil.

SS OBERGRUPPENFÜHRER EMIL MAZUW

Witkowski se velmi rychle dostal k SS, a k jednomu z jeho oddělení, jež bylo ve Třetí říši

odpovědné za správu patentů a utajení těch, které jevily potenciál dalšího vývoje:

Celý projekt byl koordinován zvláštní buňkou spolupracující s úřadem SS pro vyzbrojování,

který byl podřízen Waffen-SS. Tato buňka byla označována jako „FEP“, což je zkratka

„Forschungen, Entwicklungen, Patente“ - výzkum, vývoj, patenty. Šéfem tohoto oddělení byl jistý

admirál Rhein, zatímco popisovaný projekt byl koordinován jistým tajemným jedincem - jmenovitě

SS-obergruppenführerem (čtyřhvězdičkovým generálem) Emilem Mazuwem. Proč tajemným?

Jednoduše proto, že nehledě na to, že mu patřila jedna z nejvyšších generálských šarží uvnitř SS,

není o něm známo prakticky nic. Sehnal jsem z USA v roce 1999 jeho kádrový materiál, ale díky

němu se stal v mých očích ještě daleko záhadnější postavou. Z jeho kádrového materiálu, stejně

jako kádrových karet, vyplývalo, že Mazuw byl na samém vrcholu elity SS. Do šarže

obergruppenführera SS byl povýšen 20 dubna 1942, jinými slovy, dosáhl v této době nejvyššího

možného postavení v SS (v roce 1944 byla funkce oberstgruppenführer SS dále potvrzena, když do

ní byli jmenováni další čtyři lidé). Byl vyznamenán čestnou šavlí reichsführera SS (Ehrendengen

des RFSS) a čestným prstenem SS s lebkou a zkříženými hnáty (SS Totenkopfring). Takový prsten

uděloval Himmler jenom za zvláštní službu pro tuto organizaci. Jejich nositelé se skládali z nejvyšší

kasty esesáků, měli přístup k největším tajemstvím. Každý prsten osobně uděloval Himmler…

Mazuw jej měl již v roce 1936. Byl tedy jedním z činitelů moci za trůnem Třetí říše, do dnešního

dne téměř neznámým.

Co je zajímavé ve světle mého vlastního předchozího bádání i bádání dalších osob o

mozkovém centru pro vývoj tajných zbraní kolem obergruppenführera SS Hanse Kammlera, je to,

že projekt Zvon se zdá spadat pod tento tajemný „FEP“, který naopak spadá pod jakéhosi admirála,

čímž do toho vstupuje Kriegsmarine, ať už zvon představuje jakoukoliv exotickou technologii i

fyziku. Význam této skutečnosti bude dále blíže zkoumán.

88

Druhým neobvyklým významným rysem Witkowskiho odhalení je to, že projekt Zvon nebyl

koordinován přímo Kammlerem, nýbrž záhadným Emilem Mazuwem, třebaže oba - jak Nick Cook,

tak i Witkowski - naznačují, že Kammlerovo spojení s tímto projektem bylo přímé, poněvadž se

zdá, že byl přímo začleněn do struktury Bormannova tajného „evakuačního komanda“, které mělo

zjevně letecky odsunout zvon, vědeckou dokumentaci a možná i samotného Kammlera na konci

války pryč z Evropy.

Witkowski mi v osobním dopise odpověděl a vysvětlil mi zvláštní vztah FEP ke

Kammlerstabu a dalším úřadům následovně:

Pokud vím, Mazuw nebyl spojen s Ahnenerbe. Situace byla taková, že bez ohledu na

Kammlerův úřad (Rustungsstab) - který, což je třeba zdůraznit, nebyl přímo odpovědný za vývoj a

výzkum jako takový, nýbrž za zbrojní projekty všeobecně - existovali uvnitř SS „specializovaní“

odborníci na vývoj a výzkum (nejlepším důkazem, že skutečně byli významní, je to, že bylo

doslova nemožné najít o tom nějakou literaturu…). Byla to jednak „skupina pro výzkum a vývoj“

ve zbrojním úřadě Waffen-SS, vedená SS-brigadeführerem Heinrichem Gärtnerem, a tou druhou

byla FEP/buňka Waffen-SS, vedená Mazuwem… a ta byla teoreticky odpovědná za ochranu

vynálezů v době, kdy normální patentový zákon pozbyl účinnosti.

Všimněme si, že se to dostává do rozporu s příběhem o Kammlerstabu, jak o něm poprvé

napsal britský žurnalista Tom Agoston, o čemž obšírně vyprávím ve své knize Říše Černého slunce.

Agoston, spoléhající se na důvěrná sdělení předního německého zbrojního experta dr. Wilhelma

Vosse, z toho jasně vyvozoval, že to byl samotný Kammler a jeho „skupina zabývající se

interdisciplinárním výzkumem“ uvnitř inženýrské divize Škodových závodů v Plzni, kdo vedl

výzkum a vývoj. Na takové výjimečné úrovni, jakou byl SS obergruppenführer, by byly bývaly

kontakty mezi Mazuwem a Kammlerem nevyhnutelné - neboť oba byli zapojeni do citlivých

tajných projektů. A víme jistě, že Kammler sám byl na konci války odpovědný za Bormannovo

zvláštní evakuační komando, ono komando, které - zdá se - úspěšně evakuovalo zvon z dolního

Slezska letadlem Junkers 390, o čemž podrobněji za chvíli.

89

Avšak co s Witkowskiho tvrzením, že neměl ponětí o nějakém přímém nebo známém spojení

Mazuwa s „okultním úřadem“ SS-Ahnenerbedienst? Odpověď musí být v Kammlerově případě

spekulativní. Jestliže však Himmler na nějaké nejvyšší úrovni chtěl, aby jeho SS byli jakýmsi

druhem „černých rytířů kulatého stolu“ a jestliže jeho vyvolených dvanáct „černých rytířů“ s

přístupem k „okultnímu centru SS“ na hradě Wewelsburg muselo být alespoň v (generálské) šarži

gruppenführerů, pak se opět zdá nepravděpodobné, že by Mazuw nevěděl nic o okultních

činnostech a zájmech SS.

Že čtyřhvězdičkový generál SS, o němž není téměř nic známo, je nejen zapojen do projektu

Zvon, ale je zároveň i jeho generálním ředitelem, vyvolává sled otázek. Zmizel podobně jako

Kammler v útrobách poválečných tajných projektů nějaké spojenecké země, nebo snad - což je

právě tak rovnocenná možnost - jednoduše zmizel, aby pokračoval na tomto projektu nezávisle? A

ona přítomnost námořního admirála v nadřazené organizaci FEP vyvolává další otázku: proč toto

nepřímé spojení s německým námořnictvem? Naznačuje třeba tento vztah něco o povaze samotného

zvonu?

Prof. dr. Walther Gerlach

Na rozdíl od Emila Mazuwa byl a je prof. dr. Walther Gerlach docela známou osobností, a to

hned z několika důvodů. Jak poznamenává Nick Cook ve své knize Huntfor Zero Point, byl Gerlach

nositelem Nobelovy ceny za svoji práci na objevu a důkazu prostorového kvantování magnetického

momentu atomu. Gerlach jako prvotřídní fyzik se na základě svého pionýrského experimentu, který

mu přinesl Nobelovu cenu, specializoval na gravitační fyziku. Jak ovšem ví každý badatel

zajímající se o projekt německé atomové bomby, Gerlach rovněž stál nominálně až do konce války

v čele výzkumu atomové bomby v nacistickém Německu a byl jedním z vědců internovaných v

Anglii ve Farm Hall, jejichž vědecké konverzace byly tajně nahrávány.

Gerlach byl také specialistou na dva další obskurní obory, a oba, jak uvidíme, jsou úzce spjaty

se zvonem: na transmutaci prvků a „fluorescenci iontů rtuti v silném magnetickém poli, jinými

slovy se tu odkazuje na chování rtuťnaté plazmy“. Gerlach se tímto předmětem evidentně zabýval

„po dlouhou dobu, protože už v lednu roku 1925 napsal Arnoldu Sommerfeldovi o spinu ionizované

rtuti“. O takových záležitostech byl Gerlach „nepochybně dobře informován“.

90

A co je ještě tajemnější, Gerlach, jeden z nejpřednějších gravitačních fyziků světa před

válkou, se už nikdy k tomuto předmětu po válce nevrátil. Nick Cook učinil ve své dobře známé

knize Huntfor Zero Point poznámku, že Gerlach se choval, jako by „ho něco nadmíru vyděsilo“.

Ačkoliv Cook mínil tento svůj komentář spekulativně, skrývá se v něm možná zrnko pravdy. Pokud

by se býval doopravdy bál, a je-li tohle důvodem jeho kuriózního mlčení po válce stran spinové

polarizace a gravitace, pak by to mohlo mít dvě příčiny.

Prvně, jako přední vědec zapojený do projektu Zvonu a jako loajální nacista by Gerlach mohl

mít povědomí o kuriózních a zvláštních následcích činnosti zvonu a možná byl dokonce osobně

svědkem některých těchto účinků. Jak uvidíme, tyto účinky by vyděsily každou racionálně

smýšlející bytost. Tedy jedno z vysvětlení - to, jež, jak se zdá, vlastně naznačil Nick Cook - je, že

Gerlach viděl nebo byl v samotném projektu, jejž vedl, svědkem čehosi, co ho přimělo k

poválečnému mlčení.

Je tu však druhé, a myslím, že přijatelnější vysvětlení Gerlachova očividného odmlčení. Ve

skutečnosti je to vysvětlení, jež - jak se zdá - by mohlo poskytnout faktickou oporu Cookově

domněnce, že Gerlach byl nucen se po válce „odmlčet“ kvůli těmto nepochybně esoterním

důležitým bodům. Jak Cook sám poznamenává, na základě Witkowskiho výzkumu, SS raději

zastřelila bezmála šedesát vědců i s jejich asistenty, kteří na projektu pracovali, než aby se

kterýkoliv z nich dostal do rukou Spojencům nebo Rusům. Jak ještě uvidíme, zdá se, že jen pár

vědců tento masakr SS přežilo, přičemž dva z nich jsou svým způsobem dobře známi: prvním byl

Kurt Debus (více o něm za chvíli), a tím druhým byl Walter Gerlach.

To nám dovoluje provést něco jako rekonstrukci, třebaže půjde nutně o dohad. Předně by se

mohlo zdát, že SS tím, že zavraždila vědce z tohoto projektu, s výjimkou Debuse a Gerlacha (a

musíme přepokládat, že ještě dalších), měla v úmyslu zachovat nezávislost projektu tak, že

zabránila, aby jeho tajemství nepadla do rukou Spojenců. Že jde o nejrozumnější závěr, je zřejmé ze

skutečnosti, že kdyby bývala SS obchodovala se Spojenci či Sověty směnou tohoto projektu za své

životy, pak by tento proces zmařil své vlastní záměry, kdyby Sověti nebo Spojenci odmítli tytéž

techniky, kteří umožnili vznik tohoto projektu. Právě tito vědci a technici by se dostali takříkajíc na

seznam „cílů“ sovětské nebo spojenecké „zpravodajské služby při akvizici válečné kořisti“. Touto

činností dala SS jasně najevo, že nemá v úmyslu nechat projekt padnout do rukou ani jednoho ze

Spojenců. S potěšením jsem zjistil, že Witkowski došel k podobnému závěru ohledně skutečných

operačních cílů v záměrech třetí armády generála Pattona na konci války jako já:

Souběžně z tohoto období - z poloviny dubna roku 1945 - pochází poslední známá fotografie

Ju 390 - pořízená v Praze během příprav k odletu. Pak tato stopa končí - nebylo žádného letadla ani

žádného Kammlera. Třebaže byl po válce intenzivně hledán, úplně se »vypařil«. Převažuje názor, že

jenom jedna ze supervelmocí by byla schopna tak efektivně ukrýt vysoko postaveného generála SS.

Z jiných zdrojů je známo, že Američané (Pattonova armáda) se zaklínili velmi hluboko do

Československa, kromě jiného z toho důvodu, aby získali zaměstnance a dokumenty z Kammlerova

»oddělení« a dlouze je vyslýchali. Tyto materiály jsou do dnešního dne přísně tajné. Je to velice

záhadné a znovu to poukazuje na »americkou stopu«.

Tak proč tomu Debus a Gerlach unikli? Unikli jednoduše díky své proslulosti a tomu, že byli

pro projekt nepostradatelní. Neboť kdyby bývala SS tyto muže zavraždila a hodila je bez dlouhých

řečí do neoznačeného masového hrobu ve Slezsku, nevyhnutelně by to přitáhlo pozornost Spojenců

i Rusů… a po válce vyšetřování. A toto vyšetřování by nevyhnutelně vedlo zpět ke zvonu. Gerlach a

Debus kromě toho představovali odbornou úroveň a zapojení jdoucí za hranice běžného

každodenního testování a experimentování týkajícího se tohoto projektu. Obzvláště Gerlach, který

byl teoretikem, protože byl schopen vytvořit jeho „velký obraz“, ať už to bylo cokoliv, co nacisté se

zvonem objevili. Takoví lidé by byli po válce potřební, kdyby měl projekt pokračovat a rozvíjet se.

91

A opravdu, jak uvidíme o kousek dále v této kapitole, mohl to být Gerlach nebo někdo z jeho kruhu

blízkých přátel a spolupracovníků v komunitě fyziků, kdo inicioval projekt Zvon.

Co tedy vyděsilo Gerlacha? Je to prosté: třeba SS „umožnila“ Gerlachovi a Debusovi - a

kterémukoliv jinému proslavenému vědci, jenž třeba byl účasten tohoto projektu -, aby byli svědky

popravy svých kamarádů. Nebo třeba SS sdělila Gerlachovi a Debusovi jejich osud nějakým jiným

způsobem. V každém případě bylo poselství jasné: „Mlčte o tom a spolupracujte.“ Jestliže bylo

poselství oběma mužům postaveno takto, pak to určitě fungovalo, protože Gerlach se dokonce ani v

detailně zaznamenaných rozhovorech z Farm Hall nikdy nesvěřil o své účasti v nějakém válečném

projektu, který by se týkal jeho specializace: gravitace. (Witkowski zmiňuje, že podle jeho zdrojů

Gerlach mluvil ve Farm Hall hodně o magnetických polích, atomovém jádru, zemské gravitaci a

„vesmírném prostoru“. Je-li to pravda, pak to vrhá úplně jiný pohled na úroveň utajení detailních

záznamů z Farm Hall a na to, proč zůstaly tak dlouho utajené. Možná Gerlachovy komentáře také

způsobily to, že byl po své internaci v Anglii převezen do Ameriky, protože jak jsme viděli, byl

následně vyslýchán v USA, kde jeho vědecké poznámky z doby války zůstaly tajné až dodnes. Z

toho by jasně vyplývalo, že USA o těchto věcech něco věděly - více, než byly ochotny sdílet se

svými britskými spojenci - a přiměly Gerlacha, aby poskytl obraz zvonu celý.) A co se týče Kurta

Debuse, ten se po válce zjevně nikdy nezmínil svému novému zaměstnavateli o exotičtějších

technologiích, jak uvidíme dále. V každém případě věřím, že vědci z projektu Zvon zavraždění SS

jsou nejlepším vysvětlením postřehu Nicka Cooka, že Gerlach se po válce už nikdy nezmínil o

předmětu spinové polarizace a gravitace a choval se, jako by „ho něco nadmíru vyděsilo“.

Záhadná dr. Elizabeth Adlerová

Až dosud jsme ve Witkowskiho výčtu personálu kolem zvonu zaznamenali dva poměrně

dobře známé vědce a jednoho velmi obskurního čtyřhvězdičkového generála SS. Je tu ovšem ještě

další expert, jenž se ho zúčastnil, a tady se opět střetáváme s něčím záhadným:

V souvislosti s jednou z osob (zúčastněných v projektu) vyvstal problém „simulace zeslabení

vibrací vycházejících ze středu sférických objektů“. V tomto případě se to týkalo dr. Elizabeth

Adlerové, matematičky univerzity v Königsbergu (toto jméno se objevilo jenom jednou).

Kdo byla dr. Elizabeth Adlerová? Jaká byla její matematická specializace? Zdá se, že to nikdo

neví. Mé vlastní pokusy zjistit to kontaktováním univerzity v Kaliningradu (Královec) narazily na

neprostupnou hradbu mlčení.

Ale její přítomnost - třebaže je ve spojení se zvonem zmíněna jen jednou - je sama o sobě

významným indikátorem čehosi. Protože Gerlach sám byl zdatným matematikem a teoretickým

fyzikem, musí přítomnost Adlerové naznačovat nějakou opravdu výjimečnou formu matematické

expertízy, jež byla v určitém bodě vyžadována. To naopak znamená, že zvon nepředstavoval žádný

běžný projekt. To, že SS musela podle všeho „konzultovat“ matematika stojícího mimo projekt,

nutně naznačuje fakt, že matematické nadání Elizabeth Adlerové bylo unikátní. Kdybychom zjistili

oblast, v níž poskytla matematickou expertízu, rázem bychom získali významnou stopu k odvětví

fyziky, kterou Němci ve spojení se zvonem studovali.

Otto Ambros z pověstného závodu „Buna“ v Osvětimi

A jako by tento personální seznam nebyl už dosti zvláštní, Witkowski pak ve stejné

souvislosti, při níž zmiňuje zapojení dr. Elizabeth Adlerové, podrobně líčí, kterak do tohoto projektu

vstupovalo v jistých fázích i jiné jméno, opět velmi a jaksi i nechvalně známé:

V popisech účinků zvonu na živé organismy se na druhé straně objevovaly zmínky o

„ambrosismu“ („ambrosismus“). Bylo to dosti možná pojmenováno na počest jednoho z vědců, jenž

92

nesporně nebyl členem výzkumného týmu, avšak v jistém smyslu byl s celým projektem spojován.

Šlo o dr. Otto Ambrose - tehdy předsedu takzvaného výboru „S“, odpovědného ve Speerově

ministerstvu zbrojního průmyslu za výrobu chemických zbraní.

Musím připustit, že jsem od začátku celou zápletku s Ambrosem hodně bagatelizoval, protože

to nezapadalo do celkového obrazu. O pár let později bylo zřejmé, že to byl velký omyl - třebaže

nebylo nikdy pochyb o tom, že za činnost zvonu nebyly odpovědné žádné chemické zbraně, ani

žádný jiný druh chemického přípravku.

Je to tentýž Otto Ambros, který byl dosazen ředitelem I. G. Farben Karlem Krauchem, aby

dohlížel na konstrukci a řízení obrovského závodu, nazývaného Buna, na výrobu syntetické gumy v

Osvětimi, továrny, o níž Carter Plymton Hydrick docela přesvědčivě dokazoval, že vůbec nešlo o

žádný závod Buna, nýbrž o obrovské zařízení na obohacování uranu. Tedy zatímco se zdá, že

Witkowski neměl ani ponětí o stavu současného německého a amerického bádání o tehdejších

okolnostech vývoje německé atomové bomby, jeho zmínka o Ambrosovi v této souvislosti je z

téhož důvodu ještě daleko významnější.

Pokud byl Ambros důvěrně obeznámen s obohacováním uranu u SS a podle všeho i do

získávání vzácných izotopů, pak by byl zcela jistě zapojen i do projektu Zvon, jestliže nějaký aspekt

onoho projektu vyžadoval využití radioaktivních izotopů. Tato poslední podmínka, radioaktivní

izotopy, je, a tomu věřím, důležitým vodítkem k podstatě tohoto zařízení, a čeho tím Němci chtěli

dosáhnout, uvidíme ještě v této i následující kapitole. Skutečnost, že jeho postavení v továrně

„Buna“ Farben jej rovněž dostalo do sféry vlivu tajného výzkumu SS bezpečnostní jurisdikce

táborů v Osvětimi, je také dalším pojítkem, jež by mohlo - zdá se - podporovat Witkowskiho

zjištění, že Ambros byl nějak zapojen do projektu Zvon.

Dr. Kurt Debus

93

Z hlediska nejen různých vědeckých disciplin, ale také rozličných poválečných vztahů a témat

zde zkoumaných, je dr. Kurt Debus tím nejzajímavějším vědcem velkého formátu, který měl údajně

co dočinění se zvonem, a nikoliv v neposlední řadě i proto, že byl jedním z nejvýše postavených

vědců přivezených do Spojených států jakožto součást operace Paperclip. Vzhledem k této

skutečnosti je Debus možná taktéž indikátorem toho, že pokud některá ze spojeneckých mocností

byla zasvěcena do tajemství zvonu, pak to byly nejspíše Spojené státy, poněvadž Debus se kuriózně

stal ředitelem Kennedyho vesmírného centra na mysu Canaveral!

Debusova účast na projektu Zvon je ještě kurióznější vzhledem ke skutečnosti, že byl

důvěrným účastníkem týmu Wehrnera von Brauna v Peenemünde, a jak bylo zmíněno, pokračoval

intenzivně zapojen do poválečných raketových projektů ve svém citlivém postavení v americkém

vesmírném programu. Tak co tedy dělal raketový vědec v projektu, jakým byl zvon?

Podle Witkowskiho přepečlivého výzkumu nebyl Debus vůbec raketovým vědcem, ale spíše

se zajímal o extrémně avantgardní teorii (dokonce i na dnešní poměry) separace magnetických polí.

Kromě toho zjevně navrhnul zásobování zvonu energií.

Jeho mateřským ústavem byl Institut pro vysoké napětí na polytechnice v Darmstadtu

(Technische Hochschule). V roce 1942 byl převeden do výzkumného institutu konsorcia AEG v

Berlíně - Reinickendorfu, nadto také spolupracoval s centrem v Peenemünde Byl autorem mnoha

publikací a patentů týkajících se technologie měření vysokého napětí. Vyvinul mezi jinými věcmi

nástroje pro měření vysokého tlaku a měření parametrů výbojů vysokého napětí. Ve výzkumném

ústavu AEG zkonstruoval jednotku pro dodávku energie dodávající proud o napětí 1 milionu voltů a

účastnil se vybavení nadzvukového aerodynamického tunelu. Podílel se rovněž na vývoji měřicích

přístrojů pro zkušební odpalovací rampy V-2.

94

Je třeba říci, že takové zájmy by z Debuse učinily nejenom neocenitelného spolupracovníka

nacistického raketového programu, nýbrž - a to je mnohem důležitější - takové zkušenosti jako

měření parametrů výbojů vysokého napětí by z něho učinily experta na fenomén úplně odlišné

povahy, fenomén, který lze shrnout pod jedinou všeříkající nálepku: „teslovský“.

Byl to však Debusův charakter coby loajálního nacisty, podobně jako u Gerlacha, co vedlo

Witkowskiho k objevu a potvrzení jednoho z klíčových kousků informací od jeho informátora: že se

bralo v úvahu, že zvon měl takový potenciál, že se mu mezi všemi ostatními domněle exotickými

projekty tajných zbraní Třetí říše dostalo vlastního zcela jedinečného stupně utajení. Debus, podle

Witkowskiho, donášel v roce 1942 gestapu na jednoho ze svých spolupracovníků v AEG, jakéhosi

Richarda Crämera. Crämer byl odsouzen na dva roky vězení.

Jenže Crämer očividně nebyl žádný obyčejný Němec, a určitě ne obyčejný inženýr, protože

předseda výzkumného institutu AEG, prof. dr. Carl Wilhelm Ransauer, napsal dopis gestapu.

Pan inženýr R. Crämer z továrny na transformátory v Oberschöneweide pracuje společně s

výzkumným institutem AEG na projektu týkajícím se vysokého napětí (Hochspannungsprojekt), a

kontrakt s AEG uzavřel zbrojní úřad pozemních sil (Heereswaffenamt) a je realizován pod

kódovým označením „Charite-Anlage“, jako tajné zařízení důležité pro válku Realizace tohoto

projektuje z poloviny závislá na panu Crämerovi, jenž byl jediným zaměstnancem AEG, který měl

potřebnou kvalifikaci týkající se tohoto speciálního pole elektřiny Bez spolupráce pana Crämera je

další realizace tohoto projektu nemožná Práce na výzkumu a vývoji musí být vykonávána s

veškerou energií, přinejmenším do konce války.

„Důležitý pro válku“ nebo důležitá věc „rozhodující pro válku“ u tohoto projektu vyplývá z

následujících výnosů:

1. Projekt je realizován se zvláštní prioritou SS/1040, jež se uděluje jenom ve speciálních

případech.

2. Pan ministerský šéf prof. dr. E. Schumann, ředitel výzkumné divize zbrojního úřadu

pozemních sil, udělil tomuto projektu statut nejvyšší úrovně naléhavosti, jež byla popsána

jako „rozhodující pro válku“ (srovnejte protokol z brífinku z 21. 07. 1942, který lze na

požádání předložit).

3. Zplnomocněný ministerský říšský úředník pro jadernou fyziku, státní rada prof. dr. A. Esay,

níže podepsaný prezident říšského fyzikálně-technického úřadu (Physikalisch-Technische

Reichsanstalt)… vysvětlil v poznámce dole, že bude schopen demonstrovat, jak nezbytné je

dokončit tuto práci v zájmu války.

Takže kdyby nebylo Debusova zanícení pro nacismus a udání na Crämera, vůbec nikdy

bychom se nedozvěděli o existenci klasifikace „rozhodující pro válku“ neboli Kriegsentscheidend.

„Kriegsentscheidend“

Co se týče pojmu Kriegsentscheidend, Witkowski poznamenává, že tento výraz byl velmi

neobvyklý. Zatímco pojem „důležitý pro válku“ (Kriegswichtig) byl technický výraz zahrnující

zrušení administrativních restrikcí, aby se obstaral nezbytný válečný materiál, pojem „rozhodující

pro válku“ (Kriegsentscheidend) se objevuje pouze v tomto dokumentu a jenom ve spojení s

veškerým výzkumem, jejž dr. Debus a pan Crämer prováděli pro AEG Witkowski poznamenává, že

„osobně dopodrobna analyzoval kubíky německé dokumentace vztahující se k technologii a nikdy

nenarazil na tento výraz v jiné souvislosti - jako oficiální označení nějakého jiného výzkumného

projektu nebo úsilí“.

95

Co však je v této souvislosti význačné, je skutečnost, že kdykoliv si nikdo jiný než Martin

Bormann dopisoval s Gerlachem, zmiňoval se o Wunderwaffe. Gerlach také napsal na konci roku

1944 Bormannovi, že projekt, na němž pracuje, by mohl být „pro válku rozhodující“! Co je však

ještě důležitější, Witkowski objevil práci polského historika Herberta Lipinskiho, který měl přístup

k záznamům z Farm Hall v jejich podobě před odtajněním. Z Lipinskiho popisů záznamů, ve

srovnání s jejich odtajněnou verzí určenou pro „veřejnost“, „vyplývalo něco úplně jiného“, kdykoliv

byl hovoru přítomen Gerlach a jeho předmět se stočil k fyzice. Neboť pak byly nejčastějšími

náměty hovorů: »jádro atomu«, »vesmírný prostor«, »magnetické pole«, »zemská gravitace«. Je

jasné, že Gerlach a jeho společníci byli účastni něčeho mnohem výjimečnějšího, než je pouhá

atomová bomba.

Debusova účast na projektu Zvon vyvolává ještě další řadu vzrušujících otázek. Co dělal

takový horlivý nacista jako ředitel Kennedyho vesmírného centra na mysu Canaveral, na místě, do

nějž byl jmenován v roce 1963? A proč by se vůbec měl zajímat o pouhé rakety, když zvon měl

daleko větší potenciál, nejen co se týče pohonného systému, ale i mnoha dalších věcí? Proč by se

někdo, jehož kvalifikací byla typicky teslovská oblast měření parametrů výboje vysokého napětí,

účastnil nejen napůl tajného programu V-2, ale i mnohem tajnějšího projektu Zvon, ale proč byl po

válce tento elektroinženýr zaměstnán jako ředitel Kennedyho vesmírného centra?

4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

Dr. Kurt Debus však není jediný nacistický „raketový“ vědec, který pracoval na zvonu.

Dalším je proslulý dr. Hermann Oberth, jenž, podobně jako Konstantin Eduardovič Ciolkovskij a

Robert Goddard, je jedním ze tří otců zakladatelů moderní raketové techniky. Oberthova míra

zapojení zůstává obestřena tajemstvím, protože někdy v době mezi 15. a 25. zářím 1944 zjevně

podnikl „obchodní cestu“ spolu s dalšími vědci projektu Zvon - Herbertem Jensenem, Edwardem

Tholenem a záhadnou dr. Elizabeth Adlerovou -, a to z Prahy do Vratislavi a posléze do oblasti, kde

byl samotný zvon testován. Čtenáři obeznámení s dílem Toma Agostona o Kammlerstabu, nebo s

mojí předchozí knihou o práci Kammlerovy „skupiny zabývající se interdisciplinárním výzkumem“

na supertajných černých projektech, samozřejmě okamžitě rozpoznají význam Prahy coby

domovského místa četných nacistických projektů tajných zbraní a její význam s ohledem na

blízkost hlavnímu stanu Kammlerovy „skupiny zabývající se interdisciplinárním výzkumem“ pro

tajné zbraně ve Škodových závodech v Plzni. A čtenáři obeznámení s „legendou o nacistických“

UFO stejně rychle poznají Vratislav jako domov domnělého tajného výzkumu „létajícího talíře“,

který tu probíhal. Takže je opravdu zvláštní, a tento aspekt je zřejmý už jen na první pohled, že by

Oberth, relativně známá postava, měl být doprovázen obskurní matematičkou, jejíž specializace je

neznámá, a dvěma dalšími poměrně neznámými vědci na cestě, jež je zjevně misí za „sběrem

informací“ do středisek nejutajovanějších - a dosud neznámých - projektů tajných zbraní!

Ovšem Witkowskiho komentář o Oberthově angažovanosti je možná ještě mnohem

znepokojivější:

Podobně jako dříve v případě profesora Gerlacha nám tato informace nyní zjevuje jistou

neobvyklou a význačnou skutečnost - významnou vzhledem k pracím, které tam probíhaly. Hlavně

proto, že není známo, čím se prof. Oberth zabýval během války. Člověk by mohl mít dojem, že je to

nějaké světlo na konci tunelu, jež bylo až dosud skryto v temnotách noci. Konec koncuje dozajista

známo, že Oberth nebyl napojen na centrum v Peenemünde, jelikož v tom případě by nepochybně

byl přinejmenším na jednom z velitelských postů jinými slovy, důkazy o jeho pracovním místě by

byly známy (tisíce specialistů tamtéž zaměstnaných pracovaly po válce v jiných zemích, od USA a

SSSR dokonce až po Egypt, a tak je vyloučeno, aby případné tajemství tohoto druhu bylo udrženo v

tajnosti). Zdá se tedy, že musel existovat nějaký druh alternativního programu, který byl

uskutečňován po dlouho dobu, a k tomu byl ještě velice závažný.

96

To jest, Oberthova přítomnost na tomto výletu, obzvláště v přítomnosti tajemné dr. Elizabeth

Adlerové, jejíž jediné známé spojení s projekty německých tajných zbraní je právě to se zvonem,

vede nutně k závěru, že tu máme přítomnost dvou „vesmírných“ programů již v nacistickém

Německu, jednoho pro „veřejnost“, který představovalo V-2 a různé další raketové programy, a

druhého, jejž představoval zvon. Oberth byl v té době možná předním teoretikem problémů a řešení

dlouhodobých pilotovaných vesmírných letů. Jeho přítomnost v kruhu vědců zapojených do

projektu Zvon, jakými byli dr. Adlerová, dr. Gerlach a dr. Debus, je možná ještě dalším vodítkem,

co se týče pravděpodobných principů jeho činnosti a pravděpodobného účelu tohoto projektu.

Možné záchytné body, jež představují tito jednotlivci a organizační vztahy mezi nimi, jak je

načrtl Witkowski, můžeme shrnout následovně:

Osoby nebo organizace

Oblast expertizy

FEP

patenty, výzkum a vývoj

„Admirál Rhein“

spojení na Kriegsmarine

AEG

výzkum vysokofrekvenčního vysokého napětí

(Allgemeine Elektricitäts Gesellschaft)

HWA (Heereswaffenamt)

zbrojní úřad

SS obergruppenführer Emil Mazuw

bezpečnost??? Spojení na Ahnenerbe???

prof. dr. Walter Gerlach

spinová polarizace, magnetismus, gravitace

dr. Kurt Debus

měření a parametry výbojů vysokého napětí,

zdroj energie vysokého napětí

dr. Elizabeth Adlerová

matematička (specializace neznámá), univerzita

v Královci

dr. Hermann Oberth

teoretik vesmírných letů a raketový inženýr

Z tohoto seznamu personálu a jejich známých oblastí expertizy a hlavních výzkumných zájmů

se dá velice slušně složit výsledný obraz, že zvon možná představoval nějaký revoluční prototyp

zařízení pro velmi progresivní pohon pro vesmírné lety, který se nezakládal na neúčinných reakcí

poháněných chemických raketách. Taková interpretace by jistě vysvětlovala nominální, i když

tichou spoluúčast německého námořnictva, protože pilotované vesmírné lety by vyžadovaly

konstrukci tlakových lodí pro lety v kosmickém prostoru, což by vyžadovalo podobný druh

expertízy, jaký je využíván při konstrukci tlakového trupu ponorek. V dodatku by pak německé

námořnictvo mělo jasně zájem na exotickém pohonném systému pro své ponorky, který by jim

dovoloval delší dobu ponoření stejně jako větší rychlost.

V každém případě přítomnost Debuse, AEG a zbrojního úřadu (Heereswaffenamt), který také

stojí v pozadí, by se zdála naznačovat téměř výlučně „zbrojní“ zájem o tento projekt. Tento náznak,

třebaže se o něm zmiňuje Witkowski, je podle mého názoru poněkud příliš krátkozraký ve prospěch

vysvětlení, že šlo o „pohon“, čemuž on, zdá se, dává přednost. Avšak jak se budeme snažit v

příštích dvou kapitolách ukázat, člověk nesmí příliš unáhleně pominout ani tento aspekt projektu.

V každém případě ona interpretace, že zvon byl nějakým druhem průlomového, „silovým

polem poháněného“ (field propulsion) zařízení, je samozřejmě oblíbenou teorií britského autora a

žurnalisty, píšícího pro Jane’s Defense Weekly, Nicka Cooka, a teorie „pohonu“ je pak stejně jasně

ta, které je nakloněn a naznačuje ji Witkowski.

97

B. Činnost zvonu a jeho účinky: Rekonstrukce zvonu podle

Witkowskiho

Při nastínění hlavních rysů z Witkowskiho prezentace doložených provozních a konstrukčních

parametrů a účinků zvonu se pokusím být natolik důkladný, jak jen je to při uvádění citací z jeho

výzkumu možné, neboť mnohé z toho, co říká, přímo souvisí s mými vlastními, a to připouštím,

spekulativními výklady o některých aspektech zvonu. Činíme-li tak, a trvám na tom, že tomu tak je

ve shodě s Witkowskim i Cookem, pak zvon představoval průlom v „pohonu na silové pole“, ovšem

zastávám názor, že zvon představoval mnohem více než jenom tohle. Věřím tomu, že onen

průlomový pohon byl motivem projektu, a věřím rovněž, že po cestě a možná dokonce už na samém

počátku projektu, ještě předtím, než byl „zvon“ postaven v celé své velikosti, se Němci také setkali

s nepředvídanými účinky, jež se rovněž staly základní výzkumnou oblastí tohoto projektu. Jak se

pokusím ukázat ve světle současných modelů a experimentů, zvon vykazuje mnoho

charakteristických znaků zařízení důmyslně navrženého koherovat s energií nulového bodu nebo

„připojit se“ k ní, a zařízení navrženého fungovat takto nejen za účelem pohonu, nýbrž kvůli

přeměně této technologie pro vojenské účely. Proto se dá asi nejlépe chápat jako prototyp

„skalárního“ zařízení, jako prototyp technologie extrémně sjednocené fyziky. Budeme-li toto mít na

paměti, můžeme se vrátit ke zkoumání, jež prováděl Witkowski.

1. Kde se to všechno odehrálo

Podle Witkowskiho byly hlavní laboratoře určené k práci na zvonu v dolním Slezsku, ve

městech Neumarkt (dnes Środa Ślaska) a Leubus (dnes Lubiaž), ukryté uvnitř podniku Schlesische

Werkstätten Dr. Fürstenau & Co., G. m. b. H. Finanční korporační podporu získávalo od AEG

(Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft) a obří elektrotechnické firmy Siemens.

Ještě další podzemní zařízení existovalo v dolním Slezsku v zámku v Ksiaži (dříve Schloss

Fürstensteiri) stejně jako jiné, ukryté v uhelném dole ve Waldenburgu (dnes Walbrzych), kde mohl

být zvon původně testován.

O kousek dál se nachází další komplex, který je součástí tohoto projektu, důl Václav v

Ludwigsdorfu (dnes Ludwikowice Klodzkie). Tady v odlehlém údolí vystavěla SS krysí spleť

tunelů a bunkrů, opět ukrytých v uhelném dole, a velmi zvláštní objekt, který vypadá jako veliký

betonový monument kruhového tvaru; zcela evidentně jde o nějaký druh testovacího zařízení.

98

Tento kruhový monument stojí uvnitř nádrže nebo bazénu, kolem nějž jsou výstupní otvory

pro těžkou elektrickou kabeláž.

99

Witkowski rovněž poskytl autorovi více informací, které nebyly k dispozici v době, kdy vyšla

jeho kniha. Rainer Karlsch, německý historik, jenž nedávno vydal ve své domovině knihu o

Hitlerově jaderném programu, se také ve své knize zmiňuje o týmu fyziků z německé univerzity (v

Giessenu), který v Ludwikowicích prováděl mnohá bádání, zejména v kruhovém monumentu.

Výsledek je takový, že v konstrukci (ve výztužích) se nacházejí izotopy, které mohou vzniknout

jenom jako výsledek ozáření silným proudem neutronů, takže tu tedy musel být nějaký druh

zařízení urychlujícího ionty, a spíše těžké ionty. Dalo by se vypočítat, jaká byla intenzita radiace v

roce 1945, a celkově vzato byla velmi vysoká.

Jinými slovy, ať už bylo v kruhovém monumentu testováno cokoliv - a existuje velmi silný

náznak, že to byl zvon -, vyžadovalo to robustní strukturu, aby to bylo pod kontrolou, jenže to

vydávalo i mocné tvrdé záření.

2. Historie a krycí názvy projekt

Zatímco první experimenty se zvonem se odehrály v květnu a červnu 1944, projekt samotný

byl koncipován o dva roky dříve, což znamená, že to vyžadovalo dlouhé období příprav, aby se

teorie - ať už šlo o cokoliv, co se na ní podepsalo - převedla do fáze praktické a technické realizace.

Celý výzkumný projekt jako takový vznikl v lednu roku 1942 - pod krycím názvem „Tor“

(„Brána“) - a trval až do srpna 1943. Poté byl přejmenován nebo spíše rozdělen do dvou

„podprojektů“. Krycí název „Tor“ byl nahrazen krycími názvy „Chronos“ a „Laternenträger“ Oba

se vztahovaly ke „zvonu“, ale projekt se rozdělil podle fyzikálních a lékařsko-biologických aspektů.

Nezjistilo se, který krycí název korespondoval s určenou stránkou těchto prací. Systém pohánějící

„zvon“ obdržel pravděpodobně krycí název „Charite-Anlage“.

Krycí názvy jsou sugestivní, protože „Chronos“ znamená řecký „čas“ a „brána“ je sama o

sobě sugestivní dostatečně. Složí-li se oba dohromady, naznačují přinejmenším částečně úmysl

skrývající se za tímto výplodem, jímž bylo manipulovat s časem. Je-li tomu tak, je to další náznak

toho, že nacisté zavrhli speciální relativitu s jejím lokálně plochým vesmírem. Ve skutečnosti

možná experimentovali s jistým druhem „hyperrelativity“ neboli s lokálně manipulovanou

časoprostorovou křivkou. Význam krycích názvů pak poukazuje na velmi radikální a exotická

odvětví fyziky; takové fyziky, jež - opírajíc se o některé Witkowskiho domněnky - tu předchozí

daleko přesahovala.

Jenže co s tím dalším krycím názvem, Laternentrdger? Doslova to znamená „nosiče lucerny“

nebo „přenašeče lucerny“, tzn. osobu, která rozsvěcovala plynové pouliční svítilny v době, dokud

lidé neznali elektrické světlo a fotovoltaický elektrický článek, pak už lampáři nebyli potřeba. Jak

ale poznamenává Witkowski, ve volbě takového zvláštního krycího názvu však může jít o něco

významnějšího: „Lze se na to podívat z jiného úhlu. Mohlo by jít, jak to napadlo i mě, o volnější

překlad jistého prastarého jména - jména »Lucifer«, tzn. »světlonoš«.“

100

V každém případě je pro náš účel významným bodem nejen to, že krycí názvy mohou ledacos

naznačovat, přinejmenším obecně, o exotické fyzice, kterou měl projekt zkoumat, ale rovněž že

tento projekt byl zjevně v činnosti přinejmenším dva roky předtím, než přišel praktický

technologický výstup - samotný zvon. To ovšem vyžaduje vysoký stupeň teoretického zázemí, které

jej inspirovalo, a naopak to znamená, že musíme velice pečlivě prostudovat tato vodítka při pokusu

rekonstruovat to, o jaký teoretický základ mohlo jít.

3. Poslední let Ju-390

Co se tedy stalo se zvonem a jeho výzkumným týmem? Jak jsem podrobně vylíčil ve svých

dvou předchozích knihách Říše Černého slunce a The Giza Death Star Deployed, většinu vědců

zavraždilo SS a technické vybavení bylo evakuováno. Ve skutečnosti existuje silný náznak toho, že

„projekt nosiče lucerny“ (nebo dáváte-li přednost označení Projekt Lucifer) byl evakuován v dubnu

roku 1945 šestimotorovým letadlem Junkers 390. Je to velmi zajímavé, protože jeden z posledních

snímků letadla Junkers 390 byl pořízen přibližné ve stejné době na letišti v Praze Poněvadž na konci

války už existoval pouze jediný exemplář Ju-390, znamená to, že odletělo z Prahy do blízkého

Ludwigsdorfu (pravděpodobně přistálo na polském letišti v Opole), vyzvedlo tam další náklad a pak

- podle důstojníka SS, který byl zapojen do tohoto projektu, a záznamů z vyšetřování, jež

Witkowski nalezl v berlínském dokumentačním centru - odletělo na základnu Bodo v Norsku, a

potom jak zvon, tak i generál Hans Kammler jednoduše zmizel.

V knize Říše Černého slunce jsem sledoval hypotézu Nicka Cooka, že Kammler vlastně na

konci války v Československu nezemřel, nýbrž že se buď zúčastnil poválečných tajných černých

projektů v Americe se zvonem jakožto součástí komplexního obchodu, na kterém si plácli Spojené

státy a vysoko postavení nacisté, včetně Martina Bormanna, nebo prostě zmizel v nějakém

pokračujícím a nezávisle vedeném nacistickém projektu tajných zbraní.

Witkowski odhalil jistou nepřímou informaci, jež se zdá podporovat „americký scénář“. Mezi

mnohé další vědce, kteří se podíleli na projektu Zvon, patřil jistý Herbert Jensen, o němž jsme se až

dosud nezmínili. Jensen doprovázel dobře známého Hermanna Obertha a velmi záhadnou Elizabeth

Adlerovou na jejich „obchodní cestě“ z Prahy do dolního Slezska. Oberth a Jensen byli spolu s

Kurtem Debusem jakousi částí hlavní „prémie“, o kterou USA usilovaly po válce. Jinak řečeno,

kromě šílené honičky za raketovými vědci z Peenemünde a vypáčení tajemství projektu atomové

bomby z nacistů se koordinované úsilí týkalo, jak se zdá, také opětovného sestavení tolika

personálu z projektu Zvon, nakolik jen to bylo možné. Vzhledem k extrémně tajné povaze „projektu

101

nosiče lucerny“ je třeba se domnívat, že znalost personálu zapojeného do tohoto projektu, stejně

jako obeznámenost s tím, kdo z různých vědců a techniků unikl popravčím četám SS, mohla

pocházet jenom zevnitř samotné SS.

Co se týče Gerlacha a Debuse, již jsme spekulovali, že je před popravčími četami SS

uchránilo možná to, že tak přitahovali pozornost světa. Možná je to také důvod, proč Gerlach, byv

takto „varován“ před dalším výzkumem spinové polarizace a gravitace, se po válce nikdy veřejně k

těmto oborům nevrátil. V tomto ohledu je rovněž zaznamenáníhodné, že Gerlach poté, co byl Brity

internován ve Farm Hall, byl také jediným vědcem z Farm Hall, který byl následně převezen do

Spojených států k dalším intenzivním výslechům. Podle mého názoru je neobyčejně důležité, že

jeho válečné pracovní deníky si přivlastnila americká OSS, a zůstaly tajné i v archivech CIA. O

jejich obsahu není známo téměř nic. Skutečnost, že Gerlach byl vybrán k takovému k výslechu a že

jeho válečné deníky jsou tvrdě utajovány, hovoří za vše.

Witkowski se rovněž obírá poznámkou, že Ju-390, který byl jedním z prvních letadel na světě

vybavených k tankování za letu - technika, jíž razilo cestu Luftwaffe -, dokázal přepravit náklad

letecky do Argentiny, kde se mohlo pokračovat s výzkumem nezávisle na slídivých očích Spojenců

a pod bdělou ochranou Peronovy vlády Peron opravdu vystavěl v Bariloche pro některé exilové

německé vědce moderní laboratoř pro výzkum plazmy a vysokého napětí.

Na rozdíl od Witkowskiho Geoffrey Brooks jednoznačně tvrdí, že zvon, generál Kammler a

ztracený Ju-390 putovali do Argentiny a posléze do laboratoře pro výzkum plazmy a vysokého

napětí v Bariloche jakožto součást supertajného strategického evakuačního plánu známého jako

operace Regentröpfchen (Dešťová kapka), v níž hrál významnou roli Karl Hanke, gauleiter (vůdce

místní pobočky NSDAP) dolního Slezska Ve světle teze Cartera Hydricka, že Martin Bormann

vlastně v případě kapitulace ponorky U-234 a jejího drahocenného nákladu obohaceného uranu a

komponentů ke stavbě atomové bomby pomohl USA, podtrhávají Brooksovy poznámky zase

význam a důležitost zvonu pro nacisty jakožto „zbraně, která ve válce rozhodne o vítězství“:

Nacisté byli obzvláště úzkostliví při ochraně dokumentů obsahujících tajné vědomosti s

nejvyšším stupněm utajení, označované jako Geheime Reichssache, které se vztahovaly k vývoji

zbraní, letadel a ponorek. Nejvýznamnější ze všech byly spisy vztahující se k leteckému

superpalivu a vyspělému letadlu, které přepravil přímo do Argentiny dálkový dopravní letoun

Junkers Ju-390.

Z hlediska americké vlády je 260 tun strategického materiálu na palubě německé ponorky U-

234 eskortované do státní loděnice v Portsmouthu ve státě New Hampshire 19. května 1945 tak

absurdním tajemstvím, že skutečnost, že je klasifikováno jako přísně tajné, je také tajná, stejně jako

dokumenty týkající se dr. Heinze Schlickeho a povahy pomoci, kterou poskytl projektu Manhattan

během tří měsíců po svém zajetí. Tou nejtajnější položkou, která se nikdy neobjevila na žádném

lodním seznamu vykládky amerického námořnictva (USN) nákladu na palubě U-234, zůstává

osmdesát malých schránek s uranovým práškem, který se měl stát štěpným materiálem pro základní

atomovou nálož. Pokud však jde o německé vrchní velení, misi této ponorky s jejím mimořádným

nákladem válečného materiálu a pasažérů nehodnotila tak vysoko, aby se vešla do působnosti

generálního evakuačního plánu.

Podle Brookse, jehož informace v tomto ohledu potvrzuje Witkowskiho vlastní objev, že zvon

byl klasifikován jako Kriegsentscheidend, byl zvon ve zhodnocení německého vrchního velení

oceněn výše než atomová bomba. Třebaže se to může zdát zvláštní nebo neobvyklé, mělo by se

připomenout, že podobné klasifikační schéma se v poválečných Spojených státech uvádělo pro

ukořistěnou „UFO“ technologii, když byla hodnocena výše než vodíková bomba.

V každém případě pak Brooks doplňuje významný detail o zvonu v Argentině.

102

Levicový korespondent předního deníku v Neuquen, aktivní při odhalování nacistických

válečných zločinců v oblasti Bariloche v Argentině, který dává přednost tomu setrvat v anonymitě z

toho důvodu, jak uvedl písemně, že zkoumal oficiální dokumenty potvrzující, že německé

antigravitační experimenty SS-E-IV a SS-U-13, společně s neblaze proslulým zvonem…, byly

dopraveny v nákladním prostoru dálkového dopravního letounu Junkers Ju-390, který na konci

války letěl bez mezipřistání z Norska na letiště Gualeguay v argentinské provincii Entre Rios. Je-li

to pravda, mohl by to někdo chápat jako náznak, že antigravitační letecký projekt SS měl pro

národně socialistickou vědeckou elitu tu nejvyšší poválečnou prioritu.

Je-li Brooksův scénář správný, pak je ve svých vývodech střízlivý, protože naznačuje, že

nezávislý a trvající nacistický vývoj technologií exotických zbránilo válce pokračoval. Jak se ukáže

v závěrečných kapitolách této knihy, tato vyhlídka je chladně doložena ještě jiným způsobem. A

hypotézu dvou vesmírných programů osvětluje ještě dalším způsobem, neboť „člověk by mohl také

pokládat za jisté, že kdyby byly letecké síly USA (USAF) schopny vyznat se v německém

antigravitačním projektu, pak by se tři desetiletí poté neotravovaly týmiž starými metodami

raketového pohonu na Kennedyho mysu“. Nebo možná, jak jsme viděli v předcházející kapitole,

uvnitř vesmírného programu existoval jiný, který rozvíjel a využíval exotickou technologii a

okázaleji balil do raket.

4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

Witkowskiho anonymní informátor ze zpravodajské služby vzbudil v tomto polském

žurnalistovi dost zájmu o to, co skutečně představovala takzvaná Wunderwaffe, takže začal pátrat

po skrytých bibliografických údajích, jež by na ni odkazovaly. Šetření započalo ještě u jiného

charakteristického výroku ministra propagandy dr. Josefa Goebbelse, který předala jeho manželka

Magda své švagrové. Ministr nacistické propagandy viděl zbraň „tak vizionářskou“, že může

garantovat konečné vítězství. Taková tvrzení byla samozřejmě v obležené Říši na denním pořádku.

Jenže Witkowski brzo zjistil podivné potvrzení z dalšího zdroje, tentokráte od vojenského

pobočníka Otto Skorzenyho z dobře známého komanda SS: tím byl Karl Radl. Podle dokumentů,

jež Witkowski objevil v amerických archivech berlínského dokumentačního centra, Radl přiznal, že

Skorzeny byl v roce 1944 nasazen do četných sabotážních akcí za ruskou linií, protože „přišel do

styku se »zázračnou zbraní« a následkem toho »byl posedlý« myšlenkou »Sonderkampf« (»boje za

zvláštních podmínek«), co se týče použití této zbraně, a to do takové míry, že ji považoval za jediný

jistý způsob, jak vyhrát válku“ Jenže tím tato záležitost nekončí.

Po válce - podle zpráv španělského tisku, po nichž brzo následovaly podobné články v

americkém tisku - se Skorzeny pokoušel prodat tajemství této neznámé Wunderwaffe Američanům.

Články „zmiňovaly, že kromě jiného to, čeho se týkala, byl jistý neobvyklý létající objekt s

»elektromagnetickým pohonem«, který byl současně ^odpovědný za vlnu pozorování létajících

talířů nad Severní Amerikou toto léto“. Článek pokračoval tvrzením, že tyto „talíře“ postavili ve

Španělsku němečtí vědci v exilu a že jejich princip létání se zakládal na gyroskopu.

Nyní byla Witkowskiho zvědavost definitivně vyprovokována, a tak si sjednal další setkání se

svým anonymním informátorem. Z těchto setkání vyvstal následující obraz zvonu:

Toto záhadné zařízení - „zvon“ („die Glocke“) - se jevilo na první pohled relativně

jednoduché, třebaže tomu neodpovídaly podivné účinky jeho činnosti. Je pravda, že popis je

neúplný a nevědecký, protože pochází od vojenského personálu, který neměl přístup ke všem

údajům, přesto i tak obsahuje mnoho cenných detailů. Hlavní část „zvonu“ tvořily dva masivní

cylindry nebo bubny okolo jednoho metru v průměru, jež se během experimentu otáčely v

protisměru úžasnou rychlostí. Tyto bubny byly vyrobeny ze stříbřitého kovu a rotovaly kolem

společné osy. Osu tvořilo zcela neobvyklé jádro o průměru asi dvanáct až dvacet centimetrů, které

bylo spodním koncem upevněno k masivnímu podstavci „zvonu“. Ten byl vyroben z těžkého

103

tvrdého kovu. Před každým pokusem byl do jeho nitra umístěn jistý druh keramického podélného

kontejneru (definovaný jako „vakuová láhev“…) obloženého vrstvou olova silnou přibližně 3 cm.

Byl 1-1,5 metru dlouhý a naplněný zvláštní metalickou substancí s fialově zlatým odstínem, která

měla při pokojové teplotě konzistenci „lehce koagulované želatiny“. Z uvedené informace

vyplývalo, že tato substance měla krycí název „IRR XERUM-525“ nebo „IRR SERUM-525“ a

mezi jinými složkami obsahovala oxid thoria a oxid berylnatý.

V dokumentaci se objevuje také název „Xeron“. Šlo o nějaký druh amalgámu rtuti

obsahujícího různé těžké izotopy, velkého množství tekutého dusíku a kyslíku, vypadá to, že byly

chladícím médiem. Celé zařízení, tj. cylindry a jádro, bylo zakryto dříve zmíněným keramickým

krytem zvonovitého tvaru - cylindr byl nahoře zaoblený a byl opatřen jistým druhem háku nebo

zámku. Celé zařízení mělo kolem 1,5 metru v průměru a bylo okolo 2,5 metru vysoké…

Osoba, s níž jsem rozmlouval, v každém případě zdůrazňovala, že v souvislosti s

popisovaným zařízením nepadlo ani jednou slovo „zbraň“.

Na tomto místě je třeba se zastavit a uvážit tyto detaily, protože se poněkud liší od seznamu,

který pořídil Nick Cook v knize Hunt for Zero Point a od mého dřívějšího popisu v knihách The

Giza Death Star Deployed a Říše Černého slunce

1. Zvon sestával:

a) Ze dvou protiběžících cylindrů na společné ose a tyto cylindry byly zjevně naplněny

nebo potaženy čistou rtutí;

b) Osa samotná sestávala z jádra z těžkého kovu, pravděpodobně bylo duté, neboť sloužilo

jako schránka pro mysteriózní směs thoria, beryllia a rtuti známou jako Xerum-525;

c) Vnější kryt byl vyroben z keramického materiálu.

2. Rtuť, a patrně i vnitřek zvonu, byla nesmírně ochlazována (podle všeho tekutým) dusíkem a

kyslíkem;

3. Zvon byl přibližně (podle tohoto Witkowskiho nejnovějšího bádání) 2,5 metru vysoký (asi

osm až devět stop) a měl kolem 1,5 metru v průměru (čili asi čtyři až pět stop), co do

velikosti byl menší, než původně oznámil Nick Cook.

104

Ten poslední detail je možná významný, poněvadž ve své předešlé knize Říše Černého slunce

jsem provedl srovnání zvonu a UFO objeveného u Kecksburgu. Zde jsem dospěl k závěru,

spoléhaje se na rozměry udané Nickem Coockem - 12-15 stop (3,5 až 4,5 m) výšky a 9-12 stop (2,7

až 3,5 m) v průměru - a obdobné rozměry objektu, který havaroval u Kecksburgu, že šlo možná o

jeden a tentýž objekt. I když nové rozměry toto spojení jaksi oslabují, přesto trvám na svých

domněnkách a v této knize je ještě rozvíjím: to, co u Kecksburgu havarovalo, byl možná zvon nebo

jiné podobné zařízení.

V každém případě vyvolává výše uvedený seznam jisté neodbytné otázky:

1. Jaký účel měly protiběžící cylindry?

2. Byly tyto cylindry seřazeny jeden uvnitř druhého, nebo byl jeden na vrcholu toho druhého?

3. Jaký účel mělo používání rtuti v těchto cylindrech?

4. Jaký účel mělo používání zjevně radioaktivní látky Xerum-525? Bylo Xerum-525 nějakým

izotopem rtuti, nebo šlo o izotop rtuti ve sloučenině s jinými prvky?

5. Jaký účel měl keramický kryt?

Jak uvidíme, Witkowski měl pro některé z otázek svá vlastní přijatelná vysvětlení. V

následujícím je ověříme a právě tak vyslovíme i své vlastní domněnky.

Ovšem Witkowskiho setkání s jeho informátorem přinesla mnohem více informací nejen o

samotném zařízení, ale i o jeho experimentálním provozu:

Každý takový experiment se odehrával ve speciálně připraveně místnosti - nádrži. Ve většině

případů byla v podzemí. Její povrch byl pokryt keramickými taškami a podlaha krytinou z těžké

gumy. Tato podlahová krytina byla po každém pokusu zničena (!), zatímco tašky byly omyty -

deaktivovány růžovou tekutinou připomínající solný roztok. V případě testů prováděných uvnitř

místnosti v opuštěném dole v roce 1945 byla taková místnost vždy po dvou třech zkouškách

zničena (vyhozena do povětří).

Nejdříve ze všeho byl připraven samotný „zvon“ spolu se značným množstvím doprovodné

elektroinstalace. Na zvláštní rampu byla umístěna celá řada fotoaparátů, kamer a jistě také měřicích

přístrojů k výzkumu samotné místnosti. Kolem pak byla rozmístěna řada vzorků či předmětů, na

nichž byl testován účinek emitované energie. Mezi nimi zvířecí organismy (živé ještěrky, krysy,

žáby, hmyz, hadi a se vší pravděpodobností také… lidé - vězni z KL Gross-Rosen), rostliny (mechy,

lišejníky, kapradiny, přesličky, houby, plísně) stejně jako celá řada substancí organického původu

jako bílek, krev, maso, mléko a tekuté tuky. Přípravy samozřejmě prováděli vědci a technici…

stejně jako komando vězňů z koncentračního tábora v Gross-Rosenu, speciálně vybraných pro tuto

práci. Šlo asi o stovku lidí… Těsně před začátkem experimentu byl všechen personál odsunut do

vzdálenosti 150-200 metrů, zároveň si navlékli ochranné obleky z gumy, helmy nebo tvrdé

klobouky opatřené velkými červenými stínítky.

K našemu předešlému seznamu proto můžeme připojit následující body:

6. Experimenty byly prováděny v podzemní místnosti, jejíž částí byla nádrž;

7. Místnost byla izolována gumovou krytinou pokrytou keramickými cihlami;

8. Účinky zvonu během jeho činnosti dosahovaly do vzdálenosti nějakých 650-700 stop (195-

210 metrů);

9. Místnosti musely být už po několika málo testech zničeny, zjevně vzhledem k silným

reziduálním účinkům jeho provozu;

105

10. Účinky zařízení na živé organismy a organický materiál byly očividně zásadní oblastí

výzkumu;

11. Dokonce i na takovou vzdálenost museli technici nosit gumové obleky (což naznačuje, že

když byl zvon v provozu, nebyl elektricky uzemněn);

12. Bylo třeba chránit oči červenými stínítky.

Účinky zvonu, pokud byl v provozu, vyústily v tento zvláštní seznam extrémních opatření; šlo

jak o „krátkodobé a dlouhodobé účinky - tak možná i takové, o nichž nevíme“. Co se týče

krátkodobých účinků, ty bylo možno vnímat bezprostředně poté, co byl zapojen proud. Šlo jednak o

charakteristický zvuk, který lze popsat jako cosi, co se nejvíc podobalo bzučení včel v uzavřené

láhvi (odtud neoficiální název „včelín“ - „Bienenstock“, jenž se ve vztahu k „zvonu“ rovněž užíval)

stejně jako o řadu elektromagnetických účinků. K nim patřily výboje v okolí 220V elektroinstalace

(žárovky „shořely“) pozorované v případě pozemních testů na vzdálenost přesahující 100 metrů,

modravá fluorescence (modré zář) kolem „zvonu“ - samozřejmě následek emise ionizující radiace,

stejně jako velmi silné magnetické pole zmiňované ve výkazech. Nadto účastníci experimentů

pociťovali poruchy funkce nervového systému, jako třeba mravenčení („brnění“), bolesti hlavy a

kovovou pachuť v ústech.

Činnost zvonu nepochybně indukovala jakési velmi zvláštní a velmi extrémní účinky, a jak

mnozí čtenáři rozpoznají, „kovová pachuť“ v ústech účastníků je jedním z typických příznaků, které

zažili všichni, kdo se dostali do těsné blízkosti UFO.

Dlouhodobé účinky byly stejně zvláštní. Účastníci trpěli nespavostí, poruchami rovnováhy,

svalovými křečemi a tvořením vředů.

Němci zjevně později „uspěli v tom, že tyto nežádoucí účinky radikálně snížili“.

Šlo však o účinky jeho činnosti na organické materiály, které byly nejzvláštnější a

nejsmrtonosnější Různé rostliny, zvířata a podle všeho i nešťastné oběti koncentračního tábora

trpěly „různými druhy“ následků, z nichž dominující byl „rozpad tkáňových struktur, gelování a

stratifikace tekutin (mezi jinými i krve) do zřetelně oddělených frakcí a podobně“ Ve skutečnosti

během prvních sérií zkoušek, provedených zřejmě během května a června 1944, „způsobil tento

druh vedlejších účinků smrt pěti vědců ze sedmi, kteří se jich zúčastnili. Následkem toho byl celý

první výzkumný tým rozpuštěn“ a hlavní prioritou projektu se stalo omezení těchto účinků. Jinými

slovy, zhoubné účinky zvonu nebyly tím, přinejmenším zpočátku, po čem by Němci šli. Jejich cílem

bylo něco úplně jiného. Jak ještě dále uvidíme, takové výsledky a jejich potenciál pro nový druh

smrtící zbraně by u Němců nevyšel naprázdno. Zatímco Witkowski se sice kloní k názoru, že zvon

představoval tajný projekt jakéhosi druhu pohonu, jeho klasifikace jakožto Kriegsentscheidend a

jednoznačný nárok na označení „Wunderwaffe“ by se zdály volat v tomto směru o další spekulace,

opřené o Witkowskiho odhalení. Za chvilku se k tomuto předmětu vrátíme.

Nejpodivnější změny v organickém materiálu „byly pozorovány v případě zelených rostlin“.

Během první fáze, v rozpětí asi pěti hodin poté, co byl test ukončen, rostliny bledly nebo

šedly, což prozrazuje rozklad nebo rozpad chlorofylu. Mimořádné je, že v rozporu s tím takové

rostliny normálně vegetovaly, podle všech příznaků, po delší období - v řádu týdne. Potom

následovalo bezprostřední, téměř okamžité nebo stupňovité (8-14 hodin) rozložení na mazlavou

hmotu „konzistence žluklého tuku“… jež postihlo celou rostlinu. Tento rozklad postrádal všechny

charakteristické známky bakteriálního hnití - mezi jiným zápach. Navíc byl příliš rychlý, budil

dojem, že se rozpadala celá struktura.

Zároveň byla u kapalných organických substancí pozorována tvorba neurčitých krystalických

struktur…

106

Z toho by mohl člověk vytušit, co se stalo, když bylo zařízení spuštěno poprvé - způsobilo

smrt pěti vědců a techniků, kteří ho obsluhovali. Nerozvážně byli vystaveni jeho neobvyklým

účinkům a buněčná struktura jejich těl a tělních tekutin se zcela zhroutila. Jak dále uvidíme, jsou

takové účinky jasným projevem „skalárního“ zařízení.

Nebyly to však jediné zvláštní účinky spojené se zvonem. V oblasti dolního Slezska kolem

Ludwigsdorfu (dnes Ludwikowice Klodzkie), kde měl projekt sídlo, kontaktovali Witkowskiho ti,

kdo přežili projekt, nebo ti, kteří za války toto území obývali, a oznámili mu, že viděli „vertikálně

přistávající a startující objekty“, které někteří popisovali jako „létající barely“.

5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

Je zjevné, že výše uvedený konstrukční inventář tohoto zařízení, jeho funkčnosti a účinků

skýtá velmi neobvyklý obrázek. Jaký druh fyziky za tím vším spočívá? Čeho se Němci pokoušeli

tímto bizarním zařízením dosáhnout? Samozřejmě mít takové složité zařízení funkční na konci

války by vyžadovalo nějaké předchozí testování, plánování a projekční práce, což by si žádalo roky

výzkumu, který by musel jít po správné cestě. Co tedy hledali? Co mohlo být jejich inspirací? A

konečně proč by mělo být takové zařízení, vedle všech ostatních exotických zbraní z arzenálu Třetí

říše - arzenálu, v němž se vyskytovaly palivo-vzduchové bomby, řízené střely, smrtonosné

chemické a nervové plyny a možná dokonce i atomová bomba - jedinečným způsobem

klasifikováno jako Kriegsentscheidend, „rozhodující pro válku“?

Witkowski se odhodlal, že tyto otázky zodpoví, a postupem času zjistil, že ve zprávách

týkajících se tohoto zařízení dominují dvě fráze. A to „vířivá komprese“ a „separace magnetických

polí“. Nepochybně něco znamenají, a to cosi obzvlášť exotického, když bylo třeba konzultovat

arkánní záležitost „simulace zeslabení vibrací vycházejících ze středu sférických objektů“ se

záhadnou dr. Elizabeth Adlerovou z univerzity v Královci. Jenže zvon nebyl sférický a jeho rychle

se otáčející válce „nevibrovaly“.

Záhada se prohlubuje…

Jak Witkowski dokládá, zvon „měl tolik charakteristických rysů, že by se zdálo možné najít

nějaký druh jednoznačného vysvětlení“. Podle něj jde o následující:

➢ Použití velmi vysokého napětí.

➢ Zdůrazňování fenoménu „separace magnetických polí“.

➢ Výskyt „vírové komprese“.

➢ Skutečnost, že zařízení generovalo velmi silné magnetické pole.

➢ Otáčení hmoty/masivních prvků jakožto prostředku k dosažení výše uvedených efektů

(přímo či nepřímo).

➢ Výsledek: vznik silné radiace.

➢ Kontinuální charakter fungování „zvonu“ - tj. nepulzní. o Odkaz na transformaci rtuti ve

zlato.

Ten seznam je zarážející, zejména s ohledem na předposlední bod, kde se vyslovuje hypotéza

o „nepulzní“ povaze fungování zvonu. Je to z celého materiálu v bádání Witkowskiho jediná

položka, jež postrádá jakéhokoliv doložení. Ačkoliv Witkowski má pravdu, že tohle by velice

pravděpodobně mohl být jeho operační modus, je tu jeden záchytný bod, že zvon mohl být i

pulzním zařízením, a ten pochází od samotného Witkowskiho: jde o jeho popis zvuku - podobal se

prý úlu plnému včel. Takový zvuk je charakteristický pro velmi rychlé zapínání a vypínání

stejnosměrného proudu vysokého napětí, jak ho používal Tesla při svých experimentech

107

„impulzního zesilujícího vysílače“ (Impulse Magnifying Transmitter) se stejnosměrným proudem.

Tento „bzučivý“ zvuk je pro takové přístroje typický.

A poslední bod ještě rozšiřuje dlouhý seznam zvláštností spojovaných se zvonem - totiž

transmutace prvků. V příští kapitole uvidíme, že ze záznamů z Farm Hall vyplývá, že při dvou

odlišných příležitostech byl zaznamenán kuriózní odkaz na „fotochemický proces“ separace

izotopů. Domnívám se, že by mohlo jít o nějakou analogii či derivát studené fúze. Zde se však

setkáváme s tímto odkazem v souvislosti s projektem, jenž má jen málo společného s fotochemií,

vyjma toho nejvolnějšího spojení.

Co se týče odkazu na transmutaci, jde o problém částečně vyřešený, neboť ve večerním

vydání Frankfurter Zeitung und Handelsblatt z pátku 18. června 1924 existuje článek právě o

transmutaci rtuti ve zlato - dávno před objevením nukleární fúze - od nikoho jiného než prof. dr.

Walthera Gerlacha! Gerlach mluví o tom, Že taková transmutace je možná bombardováním cíle

„paprsky“ nespecifikované povahy, a pak pokračuje, aby nás zpravil o vědecké uskutečnitelnosti

alchymie!

Ve snaze poskládat ze všech kousků celek Witkowski kontaktoval polského fyzika Marka

Demianskiho, specialistu na gravitační fyziku. Když mu v hlavních rysech ukázal zvláštní vlastnosti

zvonu, Demianski dospěl k přesvědčení, že vířivý pohyb může být klíčem ke generování gravitace,

a poté dodal, že „nejlépe by tomuto účelu vyhovovala rtuť, neboť je substancí s vysokou hustotou a

zároveň je kapalinou“. Pokud ovšem Němci „uspěli v uspořádání rotačních os jader jedním směrem

pomocí silného magnetického pole“, pak možná uskutečnili nějaký zásadní objev na poli gravitace.

Witkowski se dále pustil do problému domnělého vysokého napětí užívaného ve zvonu.

„Muselo to vést k výbojům a následně tedy nutně šlo o otázku fyziky plazmy.“ Šlo-li opravdu o

tento případ, že - jak naznačil Demianski - je tato aktivní substance v takovém zařízení

charakteristická svou nízkou viskozitou, pak by měl plyn nižší viskozitu než kapalina a plazma nižší

než plyn. Plazma vzniklá elektrickým proudem vytváří víry známé jako plasmoidy, v nichž

„siločáry magnetického pole jsou úplné uzavřené“. Za těchto podmínek je plazmový vír téměř úplně

izolován před vlivy okolního prostředí. Tím naopak vzniká jistý druh lokálního „časoprostorového

kontinua“ neboli lokální zakřivení prostoru.

Během onoho období, kdy formuloval tyto závěry, navštívil Witkowski Ústav fyziky plazmatu

a laserové mikrofúze ve Varšavě (IPPLM), kde viděl neuvěřitelné pracoviště, plazmovou past mající

veskrze charakteristické vzezření zvonu!

108

A co je neuvěřitelné, toto zařízení nutně vyžadovalo tytéž keramické tašky a krytinu z těžké

gumy, jako tomu bylo i u zvonu.

Přesvědčen těmito fakty učinil Witkowski závěr, že zvon představoval jistý druh „pasti pro

vířivé plazma“. Jenže zvon se odlišoval od moderního zařízení, jež Witkowski viděl, v jednom

významném ohledu. „Je zřejmé, že to, co chybělo, bylo prostě otáčení.“

Ano, plazma někdy vytváří jakýsi druh víru, ovšem obvykle se jedná o vedlejší účinek. Ještě

nikdo, nikdo po válce - nepostavil „plazmafokus“ („Plazmafokus je velmi zajímavé laboratorní

plazmové zařízení. Bylo zkonstruováno poprvé koncem 50. let. Tehdy nikdo netušil, že příroda nám

to samé zařízení přichystala na měsíci Io planety Jupiter… Jde o koaxiální urychlovač plazmatu -

mezi dvěma válcovými elektrodami je plazma urychlováno vlastním magnetickým polem. Po

opuštění elektrod vytváří plazma charakteristickou deštníkovitou strukturu, kterou stále teče proud.

Tento proud generuje magnetické pole, které stlačuje plazma »rukojeti« do velmi hustého lineárního

útvaru, tzv. plazmafokusu. Plazmafokus není nic jiného než velmi hustý pinč.

V plazmafokusu byly uskutečněny první pokusy o termonukleární syntézu a dnes se spolu s

moderními laserovými technologiemi k tomuto principu opět vracíme.“) hlavně pro rychle se

otáčející těžké ionty… vnitřní stavba každé plazmy je čistě statická. Koncepce rotujících nebo proti

sobě rotujících cylindrů zůstává posud neznámá. Nikdo nepřišel na to, jak to udělat!

Witkowskiho to přivedlo k finální rekonstrukci zvonu, principu jeho fungování a důvodům,

proč Němci zvolili tuto zvláštní metodu „plazmafokusu“:

Představoval jsem si velký kovový buben, v němž bylo přítomno malé množství rtuti. Buben

pak byl akcelerován do rychlosti, řekněme, desítek tisíc otáček za minutu. Vlivem odstředivé síly

by rtuť, jakožto kapalina, pokryla stěny bubnu tenkou vrstvou. Po dosažení cílové rychlosti byl

mezi obvodem bubnu (vrstvou rtuti) a jeho osou - jádrem - vytvořen elektrický výboj vysokého

napětí. Teoreticky by tak mělo dojít k akceleraci iontů rtuti směrem k jádru rychlostí mnoha

kilometrů za vteřinu. Ale poněvadž rtuť už měla jistý točivý moment, u příslušného množství

přibližujícího se k jádru by došlo ke zvýšení jeho úhlové rychlosti… takže by došlo ke zvýšení

rychlosti otáčení. V případě bubnu se rtutí by toto vedlo k dvourychlostnímu přelapování - jedno by

tvořilo zachování točivého momentu a druhé by vzniklo jako následek toku elektrického proudu.

Podle mých přibližných propočtů by pak došlo k tomu, že těmito prostředky by bylo možné

dosáhnout krajní rychlosti „komprese“ víru v řádu stovek tisíců otáček za vteřinu.

A tato úžasná rychlost otáčení plazmy, jejíž rotační osy byly zcela polarizovány (seřazeny

stejným směrem), pak byla příčinou toho, že odtud plynuly ony obrovské kontrabarické

(antigravitační) účinky, neboť současná literatura o fyzice naznačuje právě takové spojem mezi

hmotou a otáčením.

Co však s onou částí týkající se transmutace? Witkowski tušil, že takové vírové struktury jsou

nevyhnutelnou matricí samotné hmoty, a „vzpomněl si na práci ruského vědce Genadije Šipova a

práci německého fyzika, profesora Burkharda Heima (pracujícího během války na univerzitě v

Göttingenu) V jejich dílech se vyskytoval odkaz na změny vznikající ve struktuře materiálů uměle

generovanými gravitačními vlnami“. Jak dále uvidíme, je to signál, že zvon představoval daleko

více než jen pouhý plazmafokus, i když se k tomu připojí koncept rotování aktivní substance -

vnikající do podstaty věci, aby se dosáhlo maximální spinové polarizace - koncept, který je zajisté v

souladu s Gerlachovými zájmy. Kromě jednoho jediného dalšího postřehu, k němuž se dostaneme

za chvíli, Witkowski dále nepokročil.

6. příběh z prostředí neonacistické frakce

Překvapivě existuje příběh z prostředí neonacistické frakce ze Severní Ameriky, který je

kupodivu v souladu s mnohými detaily Witkowskiho rekonstrukce. Příběh nabývá ještě větší

109

pozoruhodnosti vzhledem ke skutečnosti, že se objevil před samotným vydáním ať už Huntfor Zero

Point Nicka Cooka nebo Witkowskiho knihy The Truth Ahout the Wunderwaffe, které se opírají o

výsledky výzkumu a odhalení týkající se zvonu. Příběh vyšel v nakladatelství Samizdat Press

známého kanadského „revizionisty holocaustu“ Erica Zündela. Příběh prý pochází od „prof. dr.

Friedricha Kuhfusse, kterého spojenci nikdy nechytili a který zemřel v exilu v Barceloně ve

Španělsku“.

Hluboko uprostřed téměř staletých, temných a zlověstných lesů, kdesi v jedné z mnoha

kopcovitých oblastí Německa byla tajná základna jednoduše nazvaná X. Okolnímu světu se jevila

jako stará lovecká chata, posazená na vrcholku malého kopce. K „Jagdschloss“, jak ji nazývali

němečtí lesníci a malorolníci z přilehlé vesnice (asi 8 km vzdálené), vedly jenom dvě klikatě se

vinoucí cesty. (Kolem ležící) lesnatá oblast byla prohlášena za zakázanou. Bylo jim řečeno, že celá

oblast je (během války) pod přímou správou SS. Všichni vesničané byli vybaveni zvláštními

propustkami s fotografiemi; museli přísahat, že zachovají mlčenlivost, a nesměl je navštěvovat

nikdo z okolí… Viděli… autobusy plné lidí - obvykle chmurně vyhlížejících mužů, jenom pár žen,

mnoho jich však bylo v uniformách a mimořádný počet jich měl vyšší důstojnickou hodnost -

projíždějící jejich vesnicí.

Protože ve vesnici byla jenom jediná hospoda, zastavilo čas od času před hostincem U zlatých

volů (Gasthaus zum Goldenen Ochsen) některé z těžkých aut značek Mercedes a Opel a jejich

pasažéři tam poobědvali nebo posvačili. Muži se chovali velice podivně.

Všichni si brali aktovky ke stolu, kde obědvali, mnohé z těchto kufříků byly větší než obvyklé

německé aktovky…

Po většinu dne tam bylo poměrně ticho a pak jednoho dne požádali esesáci místního starostu,

aby svolal místní obyvatele. Byl jim představen důstojník, který vyhlásil, že poblíž Jagdschloss bylo

zřízeno pomocné zařízení koncentračního tábora a že vězňové jsou pracovníky továrny zaměřené na

válečnou výrobu a jsou zapojení do nesmírně důležité práce. Nikdo se s těmito lidmi neměl

bratříčkovat a každý cizinec nebo mimořádná událost měli být nahlášeni na SS Ortskommandatur…

O pár dní později začal vesnicí projíždět náklaďák za náklaďákem, plně naložené stavebním

materiálem pro všechny možné účely…

Brzy nato bylo celé dny slyšet, jak se údolím rozléhají ohlušující a hrozivé detonace. Za pár

měsíců vše ustalo. Pak začaly přijíždět rozměrné, pomalu jedoucí širokonosné náklaďáky vezoucí

náklady pokryté plachtami, upoutané řetězy a střežené vojáky. To trvalo po mnoho a mnoho týdnů.

Celá vesnice byla od té chvíle plná těch nejneuvěřitelnějších historek.

Jedné noci celou ves probudil a strašlivě vylekal zvuk tak vysoké intenzity a frekvence, že si

hned každý uvědomil, že se děje něco velmi neobvyklého. Vyběhli spěšně ven a k svému

naprostému překvapení a údivu uviděli jasně zářící „věc“ vznášející se ve vzduchu směrem od

Jagdschloss. Pak právě tak rychle, jak se zvuk objevil, také skončil, světlo pohaslo a ta podivná

„věc“ dosedla někde za vrcholky stromů, mimo dohled místních, kteří pocítili ulehčení, i když byli

ještě otřeseni… Zanedlouho tam pak poletovalo pár těchto zvláštních těles, každé trochu odlišné od

těch ostatních, nejprve pomalu, později však tak fantastickými rychlostmi, že bylo obtížné sledovat

je pouhým okem… Občas, když letěly tak rychle, vydávaly strašlivý hluk, veliký třesk, který se

odrážel po údolí jako těžké hromobití.

…A tak měsíce přecházely v roky a jednoho dne dlouhé kolony náklaďáků ucpaly silnice.

Protože k Jagdschloss vedly dvě silnice, bylo těžké rozpoznat, co se děje, ale brzo to zjistili. Bylo

vidět čím dál méně létajících „věcí“ a zanedlouho byl tábor jen stínem dřívějšího shonu. Jednoho

dne práce ustaly a děsivé exploze utichly. Pak se zase údolím nesl kouř z okolí kolem Jagdschloss a

o pár týdnů později vstoupili do vesnice Rusové, bez odporu, rabující a plenící vše, co bylo na

dohled… Sotva si (Rusové) uvědomovali, že v těch zborcených slujích s elektrickými kabely a

110

dráty visícími volně z nyní vlhkých stropů, na podlahách pokrytých sutí, ve zdánlivě nekonečných

halách s podivnými známkami spálení na betonových podlahách, zdech a stropech se odehrával

jeden z divů světa… jenom bezcenné úlomky kovu, matice, šrouby, ocelové tyče, gumové

pneumatiky, nějaká kůže a jakási podivně vyhlížející a páchnoucí „mrtvolná“ šedavá substance,

kterou bylo možno spatřit mezi vším tím rumištěm.

Je tu řada věcí, které by mohly vést k domněnce, že tento příběh je čirou fantazií.

Především, a to je nejdůležitější, představa důstojníků SS veřejně přinášejících aktovky nadité

dokumenty o tajném výzkumu do místního Gasthaus je vysloveně nesmyslná. Pro SS posedlou

loajalitou a bezpečností jsou takové rozpory nemyslitelné; pokud by se toho však dopustil

kterýkoliv příslušník, rychle a nemilosrdně by s ním skoncovali. Dále, jak Witkowski potvrdil v

osobním dopise autorovi, nebyl žádný modernější Schloss či středověký hrad ve Fürstensteinu

nikdy využíván jako lovecká chata.

Je tu ovšem také řada věcí, jichž je třeba si zde povšimnout, protože v širším záběru podporují

Witkowskiho rekonstrukci zvonu, a tudíž mají sklon naznačovat, že tento příběh obsahuje jisté

pravdivé prvky; ve skutečnosti obsahuje mnoho podstatných součástí, jež mají něco společného s

Witkowskiho historií projektu Zvon, a shodou okolností se tento příběh stal ještě působivějším

vzhledem ke skutečnosti, že předchází vydání Witkowskiho díla a také že pochází ze zdroje hluboce

sympatizujícího s nacisty. Ten poslední bod by mohl vlastně naznačovat, že někdo někde a

nezávisle na jakékoli vládě zná všechny podrobnosti tohoto projektu a to, čeho bylo dosaženo.

Za prvé, příběh se dotýká silně zalesněné a kopcovité oblasti Německa, což Schloss

Fürstenstein jistě splňuje. Za druhé, tato oblast a potažmo i projekt, o němž příběh vypráví, byl pod

správou SS. Za třetí tu byl koncentrační tábor, který se podílel na dodávkách otrocké práce pro

výstavbu a podle všeho i na projektu. (Witkowski objasňuje, že tato otrocká práce pocházela z

blízkého koncentračního tábora Gross-Rosen.) Za čtvrté, příběh naznačuje, že tam docházelo k

mohutným odstřelům, což silně nasvědčuje tomu, že tam probíhala ve značné míře podzemní

výstavba. Jak si Witkowski všímá, jsou tu jasné indicie, že celý komplex Fürstensteinu byl protkán

sítí tunelů a štol postavených během války Za páté, je nepochybně zřejmé, že objekt, o němž v

příběhu hovoří obyvatelé vesnice, způsoboval nápadné vedlejší účinky, a tady je podobnost se

zvonem úplně zřejmá. Za šesté, z příběhu je rovněž jasné, že s tím byla spojena těžká elektrická

kabeláž, což je další podobnost s příběhem o zvonu. Za sedmé je tu zmínka o „mrtvolné“ šedavé

substanci nacházející se v rumišti, jasně připomínající zprávy o černavé nebo našedlé mazlavé

hmotě, pocházející z experimentů se zvonem na organických materiálech. Za osmé, příběh líčí

spálená a sežehnutá místa na betonových a kamenných stěnách, což podporuje myšlenku, že ať už

tam šlo o cokoliv, vydávalo to silné záření, a to je další paralela ke zvonu, jak vypočítává

Witkowski. A konečně příběh zaznamenává skutečnost, že místo bylo očividně spěšně a důkladně

evakuováno SS, aby se předešlo tomu, že by cokoliv padlo do rukou Rusům. A tady znovu toto

vyprávění v hlavních obrysech souhlasí s příběhem o zvonu, s tím, jak SS provedla odsun objektu a

popravu některých vědců a techniků.

Musíme to všechno ovšem také zvážit ve srovnání s oněmi neuvěřitelnými prvky příběhu. Je

nejenom nepravděpodobné, ale hlavně naprosto směšné, aby důstojníci SS podílející se na vrcholně

tajném černém projektu během svého „volna“ přenášeli, jako by se nechumelilo, tajné materiály v

aktovkách nebo více či méně otevřeně mluvili o své práci v místním Gasthausu.

7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

Jak jsme se zmínili už dříve, Witkowski svoji analýzu zvonu nikam dál neposunul, naznačil

jenom, že šlo o unikátní návrh pasti pro vířivou plazmu, jejímž prostřednictvím bylo možná

dosaženo mimořádných kontrabarických účinků. Tyto účinky, má-li jeden věřit zprávám obyvatel

111

této oblasti o „létajících barelech“, nebo pokud by měl dokonce věřit příběhu z výše uvedeného

neonacistického zdroje, by byly tak ohromující, že by nacisté na toto zařízení uvalili nejvyšší

utajení.

Witkowski si je však vědom faktu, že zvon mohl znamenat mnohem více. V závěru onoho

oddílu své knihy, který zkoumá zvon, a ve skutečnosti jím končí i celá jeho neuvěřitelná kniha, si

Witkowski klade otázku, jež ho nutí posoudit pochybný zdroj inspirace celého projektu:

(Přesto) zůstává ještě jedna sporná otázka - jak je možné, že vědci ve 40. letech dvacátého

století přesně věděli, kam se ubírají? Vždyť přece aplikovali myšlenky pocházející z fyziky XXI.

století? Jak to přijde, že si byli vědomi toho, že uskutečňují zásadní objev? Jaké argumenty museli

předložit (před započetím prací), aby uspěli v souboji s velkými a vlivnými zbrojařskými konsorcii

o přiklepnutí finančních zdrojů? A oni vyhráli na celé čáře.

Zdá se, že za celou záležitostí je cosi víc než jenom technický problém. Neobvyklost toho

všeho je shrnuta ve skutečnosti, že popisy pohonu na rtuť jsou známy už z prastarých dob - ze

starých hinduistických knih a alchymických traktátů - to se dá snadno ověřit. V „Samarangana

Sutradhara“, knize staré přinejmenším 2 000 let, se praví: „Prostřednictvím síly skryté ve rtuti, která

uvádí do pohybu vír fungující jako pohon, může člověk sedící uvnitř (stroje) cestovat po nebi na

veliké vzdálenosti tím nejúžasnějším způsobem.“

Witkowski jasně naznačuje, že inspirace pro tento projekt mohla pocházet ze zaujetí SS pro

okultní vědy a z jeho pátrání v různých okultních a esotemích pojednáních za účelem shrnutí všech

možných abstraktních konceptů, které by mohly sloužit jako základ pro vědecké vysvětlení.

Na toto téma jsme narazili již dříve a s ohledem na takzvané „pohony na vířivou rtuť“

řekneme ještě více v kapitole šesté.

Zde však Witkowski se svojí rekonstrukcí zvonu a domněnkami ohledně jeho fungování a

skutečných cílů, jichž Němci doufali dosáhnout, končí. S tím však zůstává řada významných otázek

nezodpovězena.

Z předcházející prezentace připomeneme, že Witkowski správně rozumí významu rotace rtuti

nebo substance Xerum-525 v tomto zařízení. Ale i když se o tom už jednou zmínil, nikdy neuvážil,

čeho Němci doufali dosáhnout protisměrnou rotací téže substance. Krátce řečeno, kontrabarické

účinky zvonu jsou vysvětleny jedním rotujícím cylindrem. Tak proč tu byly na společné ose dva

cylindry rotující opačným směrem? A stejně významné je i tohle: jaká byla jejich konfigurace? Byl

jeden cylindr umístěn uvnitř toho druhého? Nebo byl jeden cylindr usazen na vrcholu druhého?

Související otázkou je i toto: co mohlo být vedle případné esoterní a okultní inspirace tehdejší

literaturou o fyzice, jež by vytvořila základ projektu Nosiče lucerny? Jak uvidíme, Němci měli

kromě Gerlacha celou řadu vědců, kteří si uvědomovali význam víření (vortexů) pro samotné

stavební kameny hmoty. Jakmile už jednou dojde k vyjádření této ideje, člověk nevyhnutelně uvidí

její implikaci, protože pokud je toto víření podstatou základních stavebních kamenů hmoty, může se

pak rovněž stát šablonou procesu transmutace jedné formy hmoty v jinou, a právě tak i šablonou

pro celou škálu dalších procesů.

Ještě jednu otázku je třeba alespoň spekulativně zodpovědět, a to proč bylo toto zařízení

uzavřeno do keramického pláště tvaru zvonu? Byla tato volba materiálu a jeho tvaru důležitá?

Taktéž charakteristický zvuk zvonu vznikající v průběhu jeho činnosti se podobal hučení úlu.

Tento zvuk by mohl naznačovat velmi rychlé zapínání a vypínání (velmi pravděpodobně

stejnosměrného) proudu vysokého napětí uvádějící toto zařízení do pulzování.

Konečně jsou tu účinky zvonu na živé organismy - ať už byly jeho mimořádné kontrabarické

a „temporální dilatační“ účinky jakékoliv, u Němců by dozajista nepřišly vniveč. Nepochybně se

112

vyskytovaly v přítomnosti fenoménu, který lze aplikovat různými způsoby, třeba jako pohonný

prostředek, možná dokonce jako komunikační technologie a možná také jako zbraň.

Fenomén, k němuž Němci získali přístup prostřednictvím zvonu, byl fenoménem podle

sjednocené teorie pole a ukazuje na základy fyziky sjednocené teorie. Otázkou zůstává, o jaký

fenomén tu jde? Co nacisté hledali? Tušili, na co přišli?

Proč se tu stále objevuje přítomnost Gerlacha? Proč je například expertem na spinovou

polarizaci, gravitaci, transmutaci prvků, rtuťnatou plazmu, a proč je odpovědný za veřejný projekt

atomové bomby v nacistickém Německu? Proč jsou dosud jeho deníky tajné? Proč by se mělo

nějaké antigravitační zařízení stát najednou Wunderwaffe? Jaký pravděpodobný obor fyziky mohl

stát za všemi těmito věcmi?

Witkowski sám ukazuje cestu k tématu, jež nás bude provázet v příštích kapitolách: víření

(vortexů).

113

5. „Práce v odvětví fyziky, jež byla z všedního pohledá monstrózní“

„(Skalární) zbraně jsou nejúčinnější a nejflexibilnější zbraně na zemi. Hic jim nedokáže

vzdorovat. Kazdy národ, který nevlastní (skalární) zbraně, je už napříště druhořadou mocností, bez

ohledu na to, kolik má jaderných hlavic, bombardérů a ponorek, nebo kolik má

vysokoenergetických laserů a velmi výkonných mikrovlnných zbraní.“

Tom Bearden: Fer De Lance: Briejing on Soviet Scalar Electromagnetic Weapons

A. Podivná tvrzení a citace: Náznaky německého válečného výzkumu v

oblasti „skalárních“ zbraní

Jakmile narazíme na výstřednější tvrzení dále rozvinutá v některých příkladech exotické

literatury o vývoji nacistických tajných zbraní, člověk nabude dojmu, že tu jde o jakési tajné

středověké alchymistické laboratoře s alchymisty oděnými do černých uniforem SS a

vyhladovělými otroky koncentračních táborů popoháněnými bičem dopadajícím na jejich záda,

laboratoře, kde se zdokonalují strašlivé ničivé stroje a zdroje energie. Mají všechny prvky - kdyby

nebyla šíře lidského utrpení tak skutečná a tak obrovská - špatného hollywoodského „béčka“ s

pochmurným Borisem Karloffem v hlavní roli, který organizuje své výstřední spolupracovníky,

mezi něž by patřil dále Béla Lugosi, Peter Lorre, Vincent Price a Sydney Greenstreet, sami

grandiózní zlosynové, kteří se spikli, aby ovládli svět.

Této situaci však neulehčí podivné citace ze spolehlivých zdrojů, nad nimiž - pokud se jim

opravdu věnuje pozornost - by se měl člověk pozastavit. Posuďte dva příklady záznamů rozhovorů

německých vědců (které tajně nahrávali Britové), kteří byli internováni ve Farm Hall a kteří se

podíleli na vývoji atomové bomby. Tyto přepisy byly odtajněny teprve až v roce 1992. Oba

příklady, jež jsem citoval bez rozsáhlých komentářů ve své předcházející knize o nacistických

tajných zbraních, Říše Černého slunce, se týkají umělých rubínů a nějakého neznámého

„fotochemického procesu“ obohacování izotopů. Obě citace a své poznámky uvádím přímo ze

zmíněné knihy.

1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

Na stranách 142 a 143 knihy Říše Černého slunce si všímám toho, že jeden z vědců

internovaných ve Farm Hall učinil poněkud překvapivé prohlášení, prohlášení překvapující nejen

svou objektivní pomíjivostí a stručností, nýbrž také tím, že nevyvolalo téměř žádný komentář

editora záznamů:

Poté pohledný a cynický Horst Korsching, diskutující s Diebnerem a Baggem o vyhlídkách na

živobytí, utrousí 21. července 1945 kuriózní poznámku:

Bagge: „Kvůli penězům bych raději pracoval na atomové bombě; na druhé straně bych rád

pracoval na kosmickém záření. Cítím to podobně jako Diebner.“

Korsching: „Oba byste chtěli pracovat na konstrukci atomové bomby?“

Diebner: „Tohle je šance, jak si vydělat na živobytí.“

Korsching: „Každý právník rychle pochopí, že tyhle projekty jsou mimořádně důležité. Proto

odtud nemohou plynout žádné peníze. Vydělat peníze můžete jenom na těch myšlenkách, které

pustili na veřejnost. Pokud vynaleznete něco takového jako umělé rubíny pro hodinářský průmysl,

vyděláte na tom víc peněz než s atomovou bombou.“

114

K tomu jsem pak připojil následující komentář:

Umělé rubíny? Samozřejmě, takové věcičky se používaly při výrobě hodinek před vynálezem

strojku řízeného krystalem. Ale v roce 1945 byla taková myšlenka přímo fantastická. Jistě, v době

odtajnění těchto záznamů byl už první laser na světě historií, protože byl vynalezen v roce 1960, a u

něj se doopravdy využíval umělý rubín jako hlavní komponent pro optickou dutinu vymezenou

zrcadly a vyzařující laserové záření. Jenže v roce 1945 byla na svou dobu tato myšlenka víc než jen

trochu napřed. Jde o další možný náznak, třebaže slabý, že se v nacistickém Německu dělo ještě

něco jiného? O něco později vyjádřil v tomto rozhovoru Korsching své přání vrátit se do

Hechingenu pro svůj teleskop, čočky a hranoly, což může být náznak, že se možná zabýval jak

optikou, tak i jaderným výzkumem.

Tato zmínka o spojení mezi lasery a umělými rubíny nebyla náhodná, protože v knize Říše

Černého slunce na straně 104 jsem citoval následující úryvek z knihy bývalého zpravodajského

důstojníka a současného žurnalisty Toma Agostona, který jako první na Západě přišel v 80. letech s

příběhem o Kammlerstabu, skupině expertů SS pro tajné zbraně zabývající se interdisciplinárním

výzkumem:

Jejich záměrem bylo razit cestu konstrukci nukleárně poháněného letadla, pracovali na

aplikaci nukleární energie pro pohon řízených střel a letadel; laserových paprsků, tehdy se o nich

mluvilo ještě jako o „paprscích smrti“: široké paletě raket automaticky naváděných na cíl; a měli

také vyhledávat další potenciální oblasti, v nichž by se dal uskutečnit zásadní a špičkový

technologický průlom. V moderním „hi-tech“ žargonu by se tato funkce dala pravděpodobně

označit jako „výzkumná skupina expertů SS“. Některé práce na druhé generaci tajných zbraní,

včetně aplikace nukleárního pohonu pro letadla a řízené střely, byly již v dosti pokročilém stádiu.

To, co je zajímavé na těchto dvou citacích, je jejich vzájemné srovnání, protože i když

Agoston nepředkládá žádný důkaz pro své tvrzení, že SS pracovalo během války na vývoji laserů,

přesto jasně tvrdí, že to byla právě výzkumná činnost, již vyvíjelo.

Tímto způsobem pak pozdější vydání záznamů z Farm Hall na počátku 90. let podivně

dokládá Agostonovy výroky, v nichž zaznívá prazvláštní Korschingův odkaz na umělé rubíny, tehdy

nákladný a časově náročný proces, jenž by si jistě zasloužil cosi víc než jen výrobu rubínů pro

hodinky. Poněvadž tyto záznamy v době, kdy Agoston psal svoji knihu, ještě nebyly britskou vládou

odtajněny, můžeme jenom přepokládat, že Agoston tehdy jejich obsah neznal a zakládal svá tvrzení

na důvěrných rozhovorech s dr. Wilhelmem Vossem, který jako první prozradil pozadí příběhu o

Kammlerově skupině expertů pro černé projekty tajných zbraní zabývající se interdisciplinárním

výzkumem.

Toto vzájemné srovnání výmluvně, ale přece jen podružně svědčí o tom, že SS se opravdu

zabývalo výzkumem laserů. I když nevíme, jak daleko s tímto výzkumem pokročili, ani do jaké

míry byl úspěšný, není to v žádném případě v našem bezprostředním zájmu, neboť teoretická

možnost laserů v té době již v kvantové mechanice existovala.

Co nás však opravdu zajímá, je ono odvětví fyziky, na nějž Agostonovy a Korschingovy

poznámky - učiněné v rozsahu desetiletí a nezávisle na sobě - nepřímo poukazují, protože jsou

důkazem povahy fyzikálních konceptů, které Němci studovali, v tomto případě aspekty kvantové

mechaniky a koherence. Jak jsme viděli v knize Říše Černého slunce, samotná nacistická ideologie

se s odmítnutím „židovské“ relativistické fyziky přirozeně obrátila k doma pěstované, „čistě

árijské“ a stejně úspěšné, teorii kvantové mechaniky jakožto konceptuální bázi, z níž se pak

odvíjely vyspělé projekty. K této nanejvýš důležité, třebaže nezřetelné stopě - koherenci - se za

chvíli vrátíme. Nyní obraťme pozornost ke druhému zvláštnímu citátu, k dalšímu prapodivnému

vhledu do možných oblastí fyziky, jež SS studovalo.

115

2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a

obohacování izotopů

Jak bylo podrobně vylíčeno v knize Říše Černého slunce, jakmile se internovaní němečtí

vědci dozvěděli o spojeneckém atomovém náletu na Hirošimu, začali se dohadovat o tom, jak to

Spojenci zvládli „udělat tak brzo“, a tato diskuse se přirozeně rychle obrátí k tématu separace a

dostatečnému obohacování uranu izotopem 235. Při jedné krátké výměně názorů mezi Karlem

Wirtzem a Otto Hahnem, objevitelem jaderného štěpení, učinil právě Hahn rychlou dedukci, že

Spojenci byli schopni vyrobit atomovou bombu na bázi uranu právě jenom takovými procesy.

Stejně si posteskl i Wirtz a rychle se ozval s komentářem: „Oni to mají také“ což bylo bleskové

přitakání zahrnující přiznání, že metoda separace izotopů byla Němcům známá a dostupná už

během války.

Jak jsem však poznamenal v knize Říše Černého slunce, „krátká, leč udivující výměna názorů

mezi Hahnem, Weizsáckerem, Harteckem, Wirtzem a Diebnerem pak pokračuje“:

Hahn: „Domnívám se, že je absolutně nemožné vyrobit tunu uranu 235 separací izotopů.“

Weizsácker: „Co vy děláte s těmi centrifugami?“

Harteck: „Nikdy nemůžete získat čistou »235« pomocí centrifugy. Já ale nevěřím, že by toho

dosáhli centrifugami.“

Wirtz: „Ne, jistěže ne.“

Hahn: „Jasně, ale mohli toho dosáhnout hmotovým spektrografem. Ewald má jakýsi patent.“

Diebner: „Existuje také fotochemický proces.“

Jak se kniha Říše Černého slunce dále snaží naznačit, tato krátká rozprava je znamením, že

vědci možná pro své britské věznitele sehráli komedii a že tuto komedii dokonce snad sami Britové

ještě prodlužují tím, že tyto záznamy odtajnili.

Co tím míním? Mám na mysli to, že britské odtajnění je význačné vzhledem k tomu, kdy k

němu došlo. Ve své předcházející knize jsem prošetřil jen několik možných důvodů:

Všimněte si, že tyto záznamy Britové odtajnili po sjednocení Německa v roce 1990, což je

dost možná obligátní přiznání, že už nebylo důvodu pokračovat v jejich utajování, ať už se v nich

skrývala jakákoliv tajemství, poněvadž nyní existuje mnoho jiných dostupných zdrojů, jež byly po

dlouhou dobu potlačovány a odkud mohlo dojít k úniku informací: že totiž Němci buď byli

nebezpečně blízko dokončení atomové bomby, nebo ji dokonce měli dřív než Spojenci.

Abychom pochopili, jakou frašku internovaní němečtí vědci sehráli a co znamená odtajnění

(záznamů) britskou vládou, je třeba prověřit důležitou otázku, kterou jsem na četných místech knihy

Říše Černého slunce jenom naznačil: co je to „fotochemický proces“?

Další odkaz na záhadný neznámý fotochemický proces se v záznamech objevuje o něco

později během krátkého, ale velice sugestivního rozhovoru Harteka s Wirtzem:

Hartek: „Dokázali to hmotovým spektrografem ve velkém měřítku, protože jinak by bývali

uspěli s fotochemickým procesem.“

Wirtz: „No, já bych řekl, že fotochemicky nebo difúzí, běžnou difúzí. Bombardovali to

zářením o zvláštní vlnové délce (všichni mluví najednou).“

To jsem pak komentoval následovně:

V tomto bodě Bernstein znovu poznamenává, že „není jasné“, co to „fotochemický proces“ je.

V každém případě ať už tento proces znamenal cokoliv, zdá se, že Wirtzova zmínka o něm a

ozařování na zvláštní „vlnové délce“ vyprovokovala vzrušené dohadování ostatních vědců.

116

Pokoušeli se záměrně přehlušit a zamaskovat jeho prohlášení tak, aby nebylo nahráno? To už se

nikdy nedozvíme.

Možná už ale opravdu víme, co tento záhadný a stejně tak neznámý fotochemický proces

obohacování izotopů je.

Záchytný bod nám znovu poskytlo načasování odtajnění záznamů z Farm Hall: došlo k tomu

po sjednocení Německa. Jenže k jejich odtajnění dochází rovněž po jiné významné události - po

Ponsově a Fleischmannové objevu studené fúze a zveřejnění jejich experimentů Mnozí nespojují

studenou fúzi se separací a obohacováním izotopů, ale skutečností je, že se dá velice snadno řídit

proces, jejž lze nejlépe a přesně nazvat „elektrolytický“ či „fotochemický“, během něhož byla od té

doby pozorována nukleární transmutace prvků v laboratořích po celém světě, za použití materiálu

relativně snadno dosažitelného. Tento proces lze zvládnout na jakékoliv kvalifikované vysoké škole

nebo na pracovním stole v laboratoři někde v garáži. Literaturu týkající se těchto transmutací za

studené fúze je možno snadno vyhledat na internetu.

Je-li tohle nebo něco podobného vskutku tím, co Němci mínili „fotochemickým procesem“,

pak není obsah záznamů z Farm Hall nic míň než revoluční, protože to znamená, že tu máme druhý

náznak, z úplně jiné strany, že Němci zkoumali fenomén kvantové koherence média různými,

systematicky vedenými způsoby. (Uvědomuji si, že v tomto bodě má pojem „kvantové koherence“

pramálo co společného se studenou fúzí, ale tento pojem později rozšíříme a popis zpřesníme. Stačí,

když řekneme, že jediným myslitelným vysvětlením neobvyklého přebytku energie vyskytujícího se

při experimentech se studenou fúzí je, že během experimentu přistoupil nějaký aspekt vakuové

energie a zapojil se prostřednictvím mechanismů, jimž ještě plně nerozumíme.) Z tohoto pohledu je

načasování povolení k uveřejnění významné hned dvakrát, dochází k němu po sjednocení Německa

a po prvním uveřejnění experimentálních údajů o studené fúzi.

Implikace oněch dvou narážek - v záznamech rozhovorů internovaných německých vědců -

na takový fotochemický proces v roce 1945 je šokující, neboť jestliže skutečně objevili a prováděli

takové experimenty - a dozajista tu byl ideologický impulz ze strany nacistické vlády při hledání

„energetické nezávislosti“ - a pokud dosáhli pokroku od počátečního „Pons-Fleischmannova“

aparátu k mnohem sofistikovanější verzi, při níž byla uskutečněna transmutace prvků při pokojové

teplotě, jak tomu bylo v nedávných japonských experimentech, pak tu máme druhý, třebaže stále

ještě mlhavý náznak toho, že se SS vskutku zabývala nějakými velice mimořádnými koncepcemi

pokročilé fyziky. A bylo by toho jen velmi málo, pokud vůbec něco, co by bylo třeba k takovým

experimentům a co by neexistovalo ve formě, která byla Němcům za války dostupná.

Není pak divu, že když Wirtz začal mluvit o bombardování zářením o zvláštní vlnové délce,

začali ostatní vědci mluvit všichni najednou, jako by chtěli v britských magnetofonech přehlušit

jeho komentář, přičemž jejich úsilí - chápe-li člověk Bernsteinovu redakční mystifikaci jako jakýsi

náznak - bylo docela úspěšné. Takže co tu tedy máme?

Prvně, ze stejného zdroje tu máme narážky na dva rozdílné fenomény - lasery a

„fotochemický proces“ jaderné transmutace -, k nimž patří na jisté úrovni i kvantová koherence. Za

druhé, v případě odkazu na umělé rubíny a jejich využití v laserech tu máme další potvrzení z

nezávislého výzkumného zdroje, od Agostona, jehož dosvědčení „laserové“ stránky příběhu přišlo

před vlastním povolením k uveřejnění samotných záznamů (z Farm Hall) a Korschingovy letmé

poznámky o umělých rubínech. Konečně odtajnění a svolení k uveřejnění záznamů z Farm Hall

může být významné s ohledem na načasování ve dvojím smyslu, neboť k němu dochází po

sjednocení Německa a po prvním uveřejnění Ponsových a Fleischmannových laboratorních údajů o

studené fúzi.

117

3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že

nacisté znali studenou fúzi

Tento poslední bod a odkaz na studenou fúzi je vysoce závažný ještě z dalšího důvodu. V

knize Říše Černého slunce jsem se rovněž pokusil podrobit některé dokumenty Coopera a

Cantwheela Majestic-12 analýze technických popisů - jež obsahují - havarovaného a domněle

„mimozemského“ plavidla s úmyslem určit, zda technické údaje ospravedlňují závěr, že

havarované(á) a opravené(á) plavidlo(a) bylo(a) pilotováno(a) „ET“, a zda technické údaje shrnuté

v dokumentech nezvratně demonstrují mimozemský původ této kosmické lodě.

Rozhodnutí, k němuž jsem dospěl, je neobvyklé - popsané technologie nebyly natolik

exotické, aby opravňovaly k podobnému závěru.

Jedním ze získaných a v těchto dokumentech popsaných objektů byla i okrouhlá plastická

trubice, v průměru měla asi 2,5 centimetru, jejím středem byla protažena měděná tyč. Zdálo se, že

uvnitř trubice byl kapalný roztok, dokument uvádí, že šlo o „vodu“. V tuto chvíli, jak jsem uvedl v

knize Říše Černého slunce, byli přizváni nacističtí raketoví odborníci pracující pro „projekt

Paperclip“, aby prohlédli kosmickou loď a vyslovili svůj názor. Dva z těchto vědců, kteří údajně

zkoumali ono plavidlo, byli von Braun a von Karman, „kteří nebyli schopni identifikovat“ plavidlo

jako nacistickou.

V-zbraň. Byli však schopni vyslovit hypotézu, že jeho pohonný systém představoval „velice

radikální formu pohonu prostřednictvím nábojového diferenciálu, což naznačuje, že i když možná

nebyli schopni jej identifikovat, měli přinejmenším silné podezření“. Nadto skoro cílevědomě

„pozemská“ povaha technologie, jež byla popsána, musela být naprosto zřejmá: jednoduchá

plastická trubice, o průměru přibližně dva a půl centimetru, byla naplněna látkou, jež byla zřejmě

vodou, jejím středem probíhala tyč ovinutá „něčím, co vypadalo jako… měděný materiál“. Kromě

toho vyšetřovatelé uskutečnili sdostatek zkoumání či analýz a spekulací, aby došli k závěru, že

toroidální reaktorová komora byla jakýmsi druhem reaktoru na „těžkou vodu“ a že pokud jde o

reaktor, mysleli němečtí vědci spíše již na fúzi než na štěpení. To je možná docela významné, neboť

popsané vybavení nasvědčuje v některých ohledech, v kontextu fúze, stejnému sestavení vybavení

jako později v procesu známém jako studená fúze.

Proč vůbec by vědci jako von Braun a von Karman měli myslet v takových pojmech v roce

1947? Jistě, jedním důvodem je, že pokud jsou dokumenty Majestic-12 vskutku pravé, a tedy

popisují skutečné události, pak jakákoliv reakce typu horké fúze by prostě každý takový „plastický

torus“ zničila v řádu nanosekund. Proto nacističtí raketoví odborníci mysleli v takových

nekonvenčních pojmech, což nutně vede k možnosti, že už takovou technologii předtím viděli nebo

o ní slyšeli. Je to další náznak, a nadto z úplně odlišné oblasti, že v nitru Třetí říše a jejích tajných

projektů mohl být běžně rozšířen velmi odlišný stav „fyzikálního myšlení a chápání pojmů“. A ještě

dál to může naznačovat, že v Peenemünde se toho během války odehrávalo mnohem víc než pouhý

výzkum raket.

Nyní tu máme opravdu mimořádně zvláštní směsici tvrzení. Jedna skupina německých vědců

mluví o „fotochemických procesech“ separace a obohacování izotopů, což zní velice jako studená

fúze, zatímco další skupina německých vědců z úplně odlišného zbraňového projektu mluví

víceméně o stejné věci, a ještě další vědec z první skupiny je přichycen v okamžiku, kdy pronese

krátké, leč velmi provokativní tvrzení o umělých rubínech.

Celkem vzato jde o silné náznaky toho, že v „blízkosti“ SS obergruppenführera Hanse

Kammlera a jeho říše černých projektů byla idea kvantové koherence zjevně ústřední a hlavní

výzkumnou myšlenkou, a že touto různorodostí přístupů se usilovalo o to, aby se „koherence“

energie nulového bodu (ZPE) - a zbraní na ní založených - stala praktickou možností.

118

Máme tu však ještě poslední citaci, kterou musíme prověřit s ohledem na to, o co všechno

vlastně v případě exotické fyziky sjednocených konceptuálních základů šlo a co asi nacističtí fyzici

a inženýři hledali.

4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež

rozpracovával Kammlerstab

Jak se připomíná v knize Říše Černého slunce, badatelé po projektu německé atomové bomby,

Edgar Meyer a Thomas Mehner, získali výpověď anonymního zdroje z britské zpravodajské služby,

osoby, jež byla součástí britských a amerických zpravodajských týmů vyslaných, aby vyluxovali

veškeré patenty a projekty tajných zbraní, které byli s to uvnitř Kammlerovy černé říše v Říši najít.

Tento muž se zmiňoval o „čtvrtém týmu“ uvnitř „skupiny (SS obergruppenführera Hanse

Kammlera) zabývající se interdisciplinárním výzkumem“. Skutečnost, že se rozhodl setrvat v

anonymitě, hovoří sama za sebe; očividně se v onom esesáckém pytli „alchymické fyziky“ nachází

cosi mimořádného a mnohem nebezpečnějšího, než jsou nukleární nebo termonukleární zbraně:

Ano, a pak tu byl také čtvrtý tým, o němž jsme slyšeli zvěsti během posledního období války.

Byl tak přízračný a fantastický, že by jej člověk mohl vymyslet jen jako trik. Jenže po válce začalo

být zřejmé, že svět se vyhnul kolosální katastrofě jen o vlásek… Tento čtvrtý tým pracoval v

odvětví (fyziky), jez bylo z všedního pohledu monstrózní. A když říkám tohle, míním tím, že

experimentovali s věcmi, které by i v dnešní době dobře informovaná veřejnost považovala za

nemyslitelné a neuvěřitelné, a tedy neskutečné. Mám na mysli to, že to vede nutně k závěru, že tito

specialisté pracovali na koncepcích, jež totálně opustily konvenční fyzikální zákony.

Zatímco tato citace jasně poukazuje na některé exotičtější zbraňové projekty, jež byly

následně v obrysech naznačeny v knize Říše Černého slunce, zásadní otázka, kterou klade, však

zůstává nezodpovězena: prostě n jakém odvětví zvláštní fyziky přesné Němcům záleželo, když se

zabývali „implozními motory“, „bezlopatkovými turbinami“, výzkumem materiálů absorbujících

radarové vlny a nakonec i zvonem samotným?

Byly všechny tyto projekty pouhou známkou nějakého šíleného, nesmyslného a zoufalého

pokusu Říše zachránit stále katastrofálnější vojenskou situaci tím, že se chopí jakýchkoliv

prostředků, aby toho dosáhla? Takový výklad by možná leccos vysvětloval, jenže nikoliv všechno a

zvláště ne citace, jež zde dopodrobna zkoumáme. Tak tedy, je pro všechny tyto věci nějaký

konceptuální základ, jenž by si vyžádal takové střízlivé hodnocení agenta britské zpravodajské

služby, konceptuální základ, který by zahrnoval monstrózní oblasti fyziky a zkázu světa v kontextu,

z nějž by jasně vyplývalo, že nepoukazuje na pouhou atomovou nebo vodíkovou bombu?

Abychom mohli tuto důležitou otázku zodpovědět, musíme prozkoumat tvrzení

podplukovníka Toma Beardena (US Army, Ret.) a jeho tvrzení, co přesně je podstatou „skalární“

fyziky, a jeho líčení její historie. Přitom odhalíme pár význačných náznaků, jež opominul nebo

možná záměrně nevyřkl, náznaků, jež mohou znamenat to, že skalární fyzika začala být adaptována

k využívání coby bojová technika už dříve než teprve v poválečném sovětském Rusku.

B. Beardenova rekonstrukce historie skalární fyziky

Podplukovník Tom Bearden byl důsledným zastáncem možnosti získávání takzvané „energie

nulového bodu“ čili ZPE (Zero Point Energy) - pomocí toho, co nazývá „skalární fyzika“ - po téměř

dvě desetiletí. Zcela nedávno použil podplukovník Bearden pojmy „energetics“ (energetika) - jejž

razí samotní Sověti - a „zbraně kvantového potenciálu“, jimiž se odvolává na toto odvětví fyziky.

Viz rovněž jeho dvě poslední vyčerpávající knihy o tomto předmětu, Fer De Lance: Briefing on

Soviet Scalar Electromagnetic Weapons (Santa Barbada, California: Cheniere Press, 2002), a

vysoce technický tlustospis Energy from the Vacuum: Concepts and Principles (Santa Barbada,

119

California: Cheniere Press, 2002). Poslední jmenované dílo vědce s akademickou hodností a

velikého intelektuálního kalibruje vynikajícím úvodem do fyziky související s energií nulového

bodu. A co je důležitější, jeho díla stále a cíleně poukazují na extrémní kapacitu a nebezpečí, jež se

v takové fyzice skrývají, jestliže dojde na její využívání v bojové technice. Ve skutečnosti byla

mnohá jeho díla iniciována zájmem upozornit Západ a Ameriku na nebezpečí pokračující sovětské

snahy o zdokonalení skalárních zbraní. Obšírně jsem vyprávěl historii sovětského vývoje takových

zbraní ve své knize The Giza Death Star Deployed, pojednávající o hypotéze, že Velká pyramida

představovala zbraň. Tato historie je tu uvedena znovu v rozšířené podobě.

Abychom pochopili, proč Sovětský svaz vyvíjel takové úžasné zbraně - a jejich potenciální

síla bude dále pojednána -, je třeba se vrátit ke konci druhé světové války, k počátku nukleárního

věku a studené války. Je třeba porozumět geopolitické a vojenské situaci té doby nejenom z pohledu

Rusů, nýbrž z pohledu Stalina. Celá jedna polovina z padesáti milionů vojenských i civilních obětí

druhé světové války připadá na Rusko. (Nedávno bylo nutno vyslovit o tomto čísle pochybnost,

protože ruská vláda bezprostředně po kolapsu sovětského komunistického státu odtajnila

dokumenty, jež naznačují, že ruské ztráty na životech, jakožto přímý důsledek vojenských operací,

mohly dosáhnout skoro dvojnásobku oněch 25000000, které se obvykle zmiňují. Směřuje to k

tomu, že to povšechně vzato potvrzuje názor, o němž se polemizuje v mé předešlé knize The Reich

of the Black Sun, že Němci možná použili během svých vojenských operací na východní frontě

nějaký druh zbraní hromadného ničení.) Ve druhé světové válce by bez nich nebylo dosaženo

vítězství a docela jistě by byla prohrána. Protože čistý poměr operací německého Wehrmachtu na

ruské frontě zastínil veškeré další, všechny ostatní fronty, italské a francouzské dějiště, byly pro

nacistický vojenský kolos pouhou vedlejší atrakcí. Sveřepost této kampaně a enormní ztráty na

životech, jež zapříčinila, byly výsledkem nikoliv souboje mezi bobrem a zlem, ale dvou

barbarských, genocidních a paranoidních režimů zaměřených toliko na své přežití a totální porážku

toho druhého. Po tříměsíční kampani v roce 1941 přišel Wehrmacht právě o tohle jenom o vlásek, a

Rudá armáda, když si po třech a půl letech našla cestu zpět v potocích své vlastní krve, nakonec

uspěla.

V důsledku toho se sovětské Rusko na konci války octlo v troskách. Nejenom že ztratilo

přibližně šestnáct procent své předválečné populace, ale města v evropské části Ruska byla

hromadami sutin; jeho pracovní síla, průmysl a infrastruktura byly katastrofálně narušené a

deformované. Lidský potenciál byl vyčerpán, ekonomika v hromadě trosek a jeho lid byl válkou

pochopitelně vyčerpán. Abychom učinili tento skličující vojenský obraz ještě bezútěšnějším -

Amerika úspěšně dokončila atomovou bombu a použila ji ve válce.

Pro západní spojence tedy tento obraz vypadal, jako by Rudá armáda - skvěle vyzbrojená a se

schopným velením - měla převálcovat západní Evropu. Jenže pro Stalina a jeho generály byla

situace bezútěšná. Potřeboval demobilizovat, avšak ve skutečnosti nemohl, poněvadž Rudá armáda

byla jeho jedinou přesvědčivou pákou, něčím, co mohl posléze vyměnit za ústupky v dalším

jednání. Pouze její ohromující velikost, kvalita vyzbrojení a její velení vyrovnaly americký jaderný

monopol. Proto k velkému zármutku sovětských ekonomických plánovačů museli dokázat

nemožné. Museli udržovat svoji zdevastovanou ekonomiku na bázi válečného hospodářství,

zatímco souběžně s tím znovu budovali infrastrukturu na území evropského Ruska a museli získat

atomové bomby v dostatečném počtu, aby se stali přesvědčivou mocností vůči Spojeným státům a

jejich spojencům.

V roce 1949 dokázali ruští špióni a vědci opravdu nemožné. Vložili atomovou bombu

Stalinovi do rukou. A pár měsíců po první americké vodíkové bombě měl i Sovětský svaz svoji

vlastní termonukleární zbraň. Byl tu jediný problém. Sovětský svaz nemohl nikdy doufat v to, že by

předhonil Ameriku v produkci termonukleárních zbraní.

120

Beardenovu rekonstrukci sovětského tajného projektu na získání skalárních zbraní je třeba

vnímat přesně v tomto kontextu. Vykládá to takto:

Jedním z dozvuků amerického vývoje a nasazení atomové bomby bylo i to, že Stalin -

vždycky jako totalitní diktátor - zuřivě popoháněl sovětskou akademii věd. Nepochybně poukazoval

na to, že osud komunismu byl ohrožen oním velikým technickým průlomem, jehož dosáhli

Američané (s pomocí Britů a politických uprchlíků z Evropy).

A opravdu, jak se polemizovalo v knize Říše Černého slunce, je zásadně pochybné, zda by

americký projekt Manhattan vůbec býval byl během války vedl k úspěchu, kdyby nebylo toho, že se

nacistické Německo vzdalo obohaceného uranu 235 pro svoji atomovou bombu a infračerveného

přibližovacího zapalovače pro plutoniovou bombu. Stalin v tomto ohledu „informoval své vědce

naprosto jednoznačně, že by bylo lepší, kdyby příští takový průlomový objev patřil Sovětům“. Ve

skutečnosti nenechávala přesná Stalinova slova nikoho na pochybách: „Osud komunismu byl

ohrožen vývojem americké atomové bomby. Nejde o poslední velkolepý technologický průlom. Ten

příští bude sovětský! Dodáte mi ho obratem, nebo vás to bude stát hlavy. Vyjádřil jsem se jasně,

soudruzi?“ Stalin takto plánoval udělat přesně to, co udělali Američané: najít novou oblast pro

velký technologický průlom a superzbraň, nasadit na to všechny dostupné národní zdroje, vyvinout

ji v naprostém utajení a v hodině dvanácté ji svrhnout na USA a jejich spojence…

Následkem Stalinovy hrozby „byla celá sovětská vědecká komunita vyburcována k

nejintenzivnější revizi veškeré fyziky“ Šlo o nejmasivnější vědecké pátrání v historii, úsilí velikosti

projektu Manhattan, prostě vše zosnováno na prohledání západních vědeckých publikací ve snaze

najít záchytný bod, který by mohl naznačit oblast vhodnou k takovému technologickému průlomu

při vývoji superzbraně.

Byly rychle ustaveny velké instituce na provádění rešerší, vybaveny nejlepšími sovětskými

vědci s podporou překladatelů a týmů. Jeden takový institut zaměstnával skoro 2 000 doktorů

přírodních věd spolu s podpůrnými týmy. Sovětské lodě přivážely tuny kopií všech západních

vědeckých časopisů - jež byly dostupné a z nich byly připravovány rešerše článek za článkem,

stránka za stránkou. Cokoliv novátorského a obsahujícího nové vědecké možnosti, nebo cokoliv, co

nebylo adekvátně rozvíjeno, bylo odloženo stranou na »výběrovou« hromadu k dalšímu zhodnocení

a rozhodnutí, jež měli učinit ti nejlepší sovětští teoretici, kteří byli po ruce.

Sovětská věda slídila po zapomenutých či skartovaných a v některých případech dokonce i po

exotických a esotemích přístupech západní vědy. Sovětská fyzika obzvláště se nacházela vzhledem

k izolaci Ruska a komunistické ideologie v téměř podobné situaci, jako tomu bylo s fyzikou v

nacistické Říši.

Beardenův argument se nyní rozhodně dostává do spekulativní polohy, je však rozhodně

velmi přesvědčivý. Dokazuje, že Sověti mají skalární zbraně, protože jisté události a fyzikální

anomálie v poválečné historii nesou jasnou signaturu skalární fyziky, a klade potom otázku, jak a

kdy se Sověti dostali k vývoji takových zbraní. Odpovědí je scénář již dříve v obrysech načrtnutý.

Bearden pak pátrá po tom, co přesně asi „vědecké vyhledávací týmy“ našly, když šmejdily ve

vědeckých časopisech. Našly při nestranném přezkoumávání ve vědecké literatuře něco, co mohlo

sloužit jako teoretický základ pro rozvoj „superzbraně“ mocnější než vodíková bomba, kterou měli

jak Rusové, tak i Američané?

Jeho odpověď je překvapující. Ruští fyzikové objevili nejen základnu pro sjednocení

fyzikálních polí, jež byla před-relativistická, ale našli i takovou, kterou by bylo možno sladit s

kvantovou mechanikou, jež by jim dovolila se napojit, neboli „koherovat“, na bezednou „energii

nulového bodu“ čili „kvantový potenciál“ (Striktně řečeno, „energie nulového bodu“ a „kvantový

potenciál“ nejsou totéž, třebaže dokonce i samotní fyzici mají sklon používat tyto pojmy bez rozdílu

k označení energie média či vakua.)

121

Byla tedy praktická i použitelná jako zbraň. Kromě toho jak dále uvidíme, šlo o velmi

flexibilní zbraňovou platformu, umožňující různorodé využití a účinky, šlo ji využívat při různém

rozsahu destrukční síly, a to až ke gigantickému zpustošení rozsáhlých oblastí, a jak uvidíme, měla

dokonce potenciál zničit celou planetu.

Jenže co přesněji skalární fyzika neboli fyzika „kvantového potenciálu“? Abychom mohli na

tuto otázku odpovědět, musíme se podívat na Beardenovo zkoumání klasické elektromagnetické

teorie a z ní vyplývající předpoklady, jež byly základem „veřejného pojetí“ fyziky už od dob

Maxwella v devatenáctém století. Jeho šetření je další součástí historie skalární fyziky.

1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a

prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

Klasická elektromagnetická teorie coby perpetuum mobile Podle Beardena se současná

teoretická i experimentální fyzika dostala na scestí už přinejmenším v devatenáctém století, kdy

Heaviside editoval skvostné dílo Jamese Clerka Maxwella o sjednocení magnetického a

elektrického pole. Ve skutečnosti se fyzika naprosto mýlila, takže elektromagnetická teorie je sama

o sobě jedinečným a nejlepším příkladem elementárního znásilnění jednoho ze základních zákonů

fyziky: o zachování energie. Je to neuvěřitelné, ale je to tak proto, že standardní elektromagnetická

teorie, jak se až do dneška vyučuje na univerzitách na Západě, nemá žádné solidní vysvětlení pro

původ elektrického náboje ve dvou nejzákladnějších částicích jaderné fyziky i kvantové mechaniky

protonu a elektronu:

Dovolte, abych to vyložil bez obalu: každý náboj ve vesmíru už volně a bez přestání plyne

jako (elektromagnetická) energie (v trojrozměrném prostoru) všemi směry, bez nějakého viditelného

vstupu energie. To je totiž dobře utajený problém zdroje náboje, známý, avšak ignorovaný

představiteli vědecké komunity už více než sto let. Veškerý (elektromagnetický) potenciál, pole a

jejich energie pochází podle samotné elektrodynamiky z těchto zdrojových nábojů. Buď se musíme

úplně vzdát zákona zachování energie, nebo pak musíme přijmout skutečnost, že nepozorovatelná

virtuální (elektromagnetická) masa a energie jsou tímto zdrojovým nábojem neustále nasávány z

vakua, převáděny do skutečné pozorovatelné (elektromagnetické) energie, a poté znovu vyzařovány

(v trojrozměrném prostoru) všemi směry jako pozorovatelná (elektromagnetická) energie

vytvářející asociované pole a potenciál, které přesahují do celého vesmíru.

Výsledkem této absurdní situace je to, že inženýrské modely a přístroje založené na této

standardní elektrodynamice prodlužují trvání smyšlenky o tom, „že náboj volně vytváří skutečnou

(elektromagnetickou) energii naprosto z ničeho, při totálním znásilnění zákona zachování energie“.

Takto fyzikální fakulty, vládní granty a grantové agentury i firemní výzkumné laboratoře „nechtěně

obhajují perpetuum mobile v měřítku, které nemá v historii obdoby. Pokračují v podpoře

elektrického inženýrského modelu a klasického elektrodynamického modelu, který dokonce ani

nemodeluje aktivní vakuum a jeho výměnu u každého náboje, a už vůbec ne narušenou symetrii při

této výměně“.

V případě, že to není dost srozumitelné, Bearden, který je bakalářem vědeckého stupně v

oboru matematiky, magistrem v oboru inženýrství a má doktorát za vědu, vykládá bídný stav

„veřejného pojetí fyziky“ a její elektrodynamiky nikoliv nejednoznačnými slovy:

Není tu a nikdy nebyla jediná elektroinženýrská fakulta, profesor či skripta pro

elektroinženýrství, jež by vyučovali, co pohání elektrický obvod. Přesto pro to v částicové fyzice

existovala základna už od roku 1957, o čemž svědčí udělení Nobelovy ceny teoretikům Leeovi a

Yangovi. To, co pohání každý elektrický obvod a systém, je narušená symetrie zdrojových nábojů

primárního, elektřinou poháněného systému a zdroje dipólu (tj. tato narušená symetrie opačných

nábojů na koncích dipólu) při jejich intenzivní výměně v divoce klokotajícím vakuu, jakmile

122

vznikne tento dipól… A dále, každý dipól bude volně odvádět (elektromagnetickou) energii z

vakua, převádět ji v reálnou, použitelnou a pozorovatelnou (elektromagnetickou) energii a neustále

a nekonečně vytvářet reálnou a použitelnou (elektromagnetickou) energii, dokud dipól zůstane

intaktní.

Nebo aby se to vysvětlilo po lopatě, všechny elektromagnetické přístroje a obvody „jsou již

poháněny - třebaže nepatřičně -(elektromagnetickou) energií volně čerpanou z vakua“. Všechny

elektrické obvody jsou, jinými slovy, již přístroje „energie nulového bodu“ či „kvantového

potenciálu“. Jsou prostě jenom zoufale neúčinné z důvodů, jež zakrátko uvidíme.

Protože klasická elektrodynamika považuje náboj naprosto nevědeckým způsobem za

„perpetuum mobile“, neboť doslova získává energii odnikud, další omyl nevyhnutelně následuje:

elektrické obvody a elektromagnetické systémy jsou uzavřené systémy.

Jenže jak by tedy klasická elektrodynamika dokázala vysvětlit Colerovu cívku, zvláštní

obvod, jehož schéma bylo otištěno v knize Říše Černého slunce?

Jak již zde bylo zmíněno, toto zvláštní šestiúhelníkové uspořádání cívek a magnetů opravdu

nemělo absolutně žádný přívod energie, a přesto ji dokázalo produkovat.

Samozřejmě tento obvod, chápeme-li jej v širším kontextu ostatních vývodů podrobených v

této kapitole zkoumání, býval mohl podnítit snahu německých vědců hledat vysvětlení v kontextu

ideologicky uznávané fyziky nacistického režimu, tzn. v kvantové mechanice i s jejím

předpokladem vakuového proudění, neboli energie nulového pole. Když člověk pochopí takový

obvod, když pochopí jakýkoliv obvod, shledá jako nezbytné - má-li se vyhnout „perpetum mobile“

standardní elektrodynamiky - „myslet v pojmech supersystému definovaného jako systém o třech

prvcích, jimiž je (i) samotný fyzikální napájecí systém, (ii) aktivní lokální vakuum, a (iii) aktivní

lokální časoprostorové křivky“. (Všimněte si, že Bearden naznačuje cosi úplně jiného než speciální

nebo obecná relativita: s lokální křivkou neboli dynamikou prostoru lze manipulovat.) Každý

elektrický obvod tedy není uzavřeným systémem, nýbrž otevřeným systémem.

Máme tedy tři základní prvky skalární fyziky a technologie:

1. medium, éterický substrát, neboli „aktivní lokální vakuum“,

123

2. lokální zakřivenou dynamiku prostoru, a

3. chápání obvodů spíše jako otevřených systémů než uzavřených samohybů.

Kromě toho, jak Colerova cívka zřejmě naznačuje, některé obvody jsou pro přenášení energie

„aktivního vakua“ účinnější než jiné a člověk se tedy může rozumně domnívat, že tato účinnost je

funkcí jejích parametrů obvodu, tzn. její geometrie a „elektrické topologie“ jejího tvaru

Co Rusové (a nacisté) našli během svého vědeckého pátrání: Dekompozice skalárních

potenciálů do obousměrného Longitudálního vlnění podle E. T. Whittakera

Přihlédneme-li k těmto postřehům, je čas položit důležitou otázku: co přesně Sověti našli

během svého vědeckého pátrání? A ještě více k věci: k čemu došli Němci a co tak pečlivě utajili ze

svého zkoumání Colerovy cívky? Abychom na to dokázali odpovědět, musíme navázat na

Beardenovu rekonstrukci historie skalárních zbraní tam, kde jsme skončili. Bearden tvrdí, že při

prohledávání západních vědeckých žurnálů mohli Sověti narazit na tři relativně obskurní, vysoce

matematické, a hlavně před-relativistické a nesmírně neobvyklé práce. Dvě z nich pocházejí od

dobře známého matematika a teoretického fyzika E. T. Whittakera a ta další od fyzika jménem

Barus. Z oněch tří ty Whittakerovy práce berou dech vzhledem k implikacím, jež z nich plynou,

nemluvě o té poslední, protože s nimi lze pracovat v kontextu později rozvíjené kvantové teorie.

První práce, rozsáhlý a vysoce matematický svazek, je mistrovské dílo, jehož celkový význam

- bez ohledu na jeho dobrotivý, i když poněkud odstrašující titul „O parciálních diferenciálních

rovnicích matematické fyziky“ - je Whittakerem vysloven v závěru práce (významné části, které se

opírají o Beardenovu analýzu, jež následuje, jsem zdůraznil kurzivou):

Z předcházejícího je jasné, že silové pole lze „spektrální analýzou“ rozebrat v důsledku

gravitačního tělesa, abych tak řekl, na nekonečný počet konstitučních polí; a ačkoliv celé silové

pole se v průběhu času nemění, přesto každé z konstitučních polí má vlnový charakter sestávající z

jednoduchých vlnových disturbancí šířících se rovnoměrnou rychlostí… v každém z těchto

konstitučních polí bude potenciál konstantní v průběhu každé vlnové fronty a následně bude

gravitační síla v každém konstitučním poli kolmá na vlnovou frontu, tzn. vlnění bude longitudální.

Význam tohoto krátkého odstavce může uniknout, ledaže by si člověk vzpomněl na to, že E.

T. Whittaker byl rovněž fyzikem, který vášnivě věřil v éter, tj. v médium nebo mechanismus šíření

elektromagnetické energie. A opravdu, byl to ten samý Whittaker, který napsal klasickou historii

konceptu éteru. Všimněte si rovněž, že tato práce byla původně otištěna v Německu, a proto Němci

mohli sotva nevědět o jeho existenci nebo jeho významu pro nerelativistickou fyziku, když se

snažili vysvětlit kuriózní anomálie Colerovy cívky nebo jejich experimenty s radarem na sklonku

války Vskutku, jejich experimenty s radarem a dokonce samotný zvon je důkazem toho, že se z

pomstychtivosti zabývali touto „skalární fyzikou“.

Abychom porozuměli tomu, co Bearden míní „skalárními“ vlnami v médiu nebo vakuu,

musíme se nyní ponořit hlouběji do historie, k onomu místu, kde fyzika předkládaná veřejnosti

začala bloudit. Podle Beardena to poprvé začalo zásadně jít špatnou cestou po Maxwellovi.

Maxwell první formuloval své rovnice jazykem matematiky dnes už málem mrtvým, matematickým

jazykem nazývaným kvaternionová geometrie. Tento matematický jazyk se významně liší od

standardní „lineární algebry“, „tenzorového počtu“ a „analýzy vektorových funkcí“, jejichž pomocí

je obvykle formulována standardní elektromagnetická teorie v učebnicích a přednáškách o fyzice. V

krátkosti, rovnice, které se dnes člověk učí v učebnicích a kurzech o fyzice jako Maxwellovy,

nejsou původní Maxwellovy rovnice! Jsou to upravené rovnice. Abychom však pochopili, jaký

dopad měla tato jednoduchá změna matematického jazyka - z kvaternionů na vektorovou analýzu -

na fyziku, musíme pochopit několik jednoduchých konceptů.

124

Zaprvé existují dva druhy účinků, které může elektromagnetické pole vyvíjet na nabité

částice: translace a napětí. Existují dva druhy translace čili pohybu. Prvním typem je jednoduchá

translace po přímce vytvářející samotné elektrické pole, neboli „E“ pole. Druhým typem pohybuje

pohyb spirální, matematicky symbolizovaný jako „B“ pole. Bezprostředně se nebudeme „B“ polem

zabývat.

Nyní nám dovolte, abychom přepokládali, že existují dva vektory, E1 a E2? které působí na

částici následovně:

Výsledkem je translační pohyb ve směru vektoru E3, neboť dochází k součtu dvou vektorů, a

docela výstižně se nazývá „výsledný“ vektor. Tedy v systémech, kde existuje velký počet

translačních vektorů, „může být celý systém nahrazen jediným vektorem“, výsledkem, který

popisuje onu aktuální translaci vycházející z původních vektorů.

Nyní sledujme, že pokud nedojde k žádné translaci, výslednicí není „nulový vektor“. Jenže si

musíme připomenout, že se zabýváme geometrií, a nikoliv jednoduše matematikou nebo čísly. Lze

si tedy představit mnohočetné multivektorové systémy, jejichž výslednicí je nulový translační

vektor, a přesto mají nesmírně odlišné vnitřní napětí a geometrii:

Pokud se někdo naučil přemýšlet jenom na základě konvencí lineární algebry, aby nahradil

multivektorové systémy výsledným vektorem, pak v každém z výše uvedených tří případů či

systémů nahradí celý systém nulovým výsledným vektorem. To znamená, že vnitřní napětí systémů

a jejich rotační vlastnosti - každý je samozřejmě naprosto odlišný - jsou venkoncem nahrazeny

nulovým vektorem, a tedy tyto tři systémy jsou matematickou konvencí chybně redukovány na

fyzikální ekvivalenci!

Nyní už dokážeme pochopit, co to je „skalár“ a proč Maxwell po zralé úvaze zvolil

kvaternionovou geometrii, aby napsal své rovnice, neboť právě to měl na paměti, když tak přesně

popsal druhy situací fyzikálního napětí, jež jsou tak prostě znázorněny víry ve výše uvedeném

nákresu.

Ve standardní lineární algebře lze každou ze šipek ve výše uvedeném systému znázornit takto:

v (vektor) = ai + bj + ck.

pokud tedy celkovou sumou takových vektorů není žádná translace, pak člověk nahradí

všechny takové matematické výrazy nulovým vektorem. Jenže jak jsme viděli, každý z těchto

systémů má nějakou vnitřní rotaci nebo napětí, takže cosi přetrvává. Otázkou je, jak to vyjádřit

matematicky?

125

V kvaternionové matematice je kvaternion jednoduše „skalár“ plus „vektor“, a „skalár“ je

prostě čistá veličina, „číslo“, jež nemá žádný směr. Prostě „je“. Tedy kvaternion (q) je skalár plus

vektor (v):

q = s + v.

Dosadíme-li do toho náš předchozí výraz pro vektor, obdržíme:

q = s + ai + bj + ck.

Takže pro šestiúhelníkový výše uvedený systém bychom měli šest různých výrazů

připomínajících q = s + ai + bj + ck. Nyní si představme, že každý z těchto vektorů vynásobíme.

Podle zvláštních pravidel lineární algebry pro násobení takových členů víme, že nula krát nula je

nula. Tedy v lineární algebře by člověk opět skončil s tím, že nic nemá, tedy u nulového vektoru,

protože nedošlo k žádné translaci. Jenže když se v kvaternionové geometrii skaláry, jež nejsou

nulou, všechny vynásobí navzájem, dostaneme - podle pravidel kvaternionového násobení -

následující výsledek:

q x q = s2 + t2 + u2 + w2 + x1 +y2 + 0V,

kde 0 v je nulový vektor a umocněné veličiny jsou znásobené skaláry Takže v kvaternionové

geometrii je vnitřní napětí zachováno dokonce i tehdy, objeví-li se nulová translace. Skaláry tedy

představují čisté veličiny síly, která je „uzamčená uvnitř“ struktury a nemá žádný „směr“ nebo

„translaci“.

Nyní se dostáváme do pozice, kdy chápeme, co to je skalární fyzika: není to v žádném smyslu

standardní vektorová nebo „lineární“ fyzika, nýbrž je to nelineární fyzika vnitřního napětí v

lokálním médiu.

Navíc jsme rovněž v situaci, kdy můžeme pochopit obrovské důsledky ze závěru výše

citované Whittakerovy práce, důsledky, jež Beardenova analýza staví do zcela jasného světla:

(Tato) interference skalárních potenciálů - z nichž každá je zároveň řadou podélných

(elektromagnetických) vln a vůbec ne skalární entitou, nýbrž multivektorovou entitou - vytváří

(elektromagnetické) pole a vlny a jejich dynamiku. Odtud můžeme vyjádřit hypotézu, že

Whittakerova interference šíření přesměrovaných elektromagnetických energetických veličin se

neustále objevuje v každém bodu ve vesmíru a generuje fluktuace energie pole

(elektromagnetického) nulového bodu samotného vakua. A opravdu, Evansova práce… již ukázala,

že právě taková „skalární interferometre“ na dálku vytváří příčné (elektromagnetické) pole a vlny

ve vakuu.

Jinými slovy, člověk si musí představit každou ze skalárních veličin doprovázejících vektory

ve výše uvedených rovnicích jako složené obousměrné longitudální neboli „akustické“ vlny v

prostředí. Whittaker tedy „rozkládá“ skalární veličiny do párových tlakových vln nebo „pnutí“ v

médiu. Kombinací či „interferencí“ takových vln se tedy vyvolává elektromagnetické pole a vlnění

běžně pozorované ve fyzice. A co je nejdůležitější, toto lze provádět „na dálku“. Jenže co to

znamená?

Jednoduše řečeno, protože každý atom a každý druh atomu se skládá z částic s nábojem anebo

hmotou, pak každý atom má svoji vlastní specifickou „skalární signaturu“ nebo „rezonanci“

(připomeňme si výše uvedené rovnice a představme si matematický záznam, který by každou

popsal v kvaternionové geometrii). Takže aby se vyvolal účinek na kterýkoliv z těchto systémů, je

prostě nutno, abych tak řekl, „pracovat pozpátku“ a konfigurovat jeho skalární signaturu, rozložit

každý ze skalárů do jeho vlastního páru obousměrných longitudálních pulzů a vln.

Nesčetné typy „vektorových systémů s nulovou sumou“, podobných rovnici nahoře, si lze

představit také jako jakýsi druh funkční šablony, nebo to, co Bearden nazývá „kauzální systémový

126

robot“ čili CSR, šablona pro vytváření žádoucího výsledku v systému na dálku pomocí konfigurace

rezonance na její „skalární“ signaturu:

S dostatečným teoretickým zázemím se dá „pracovat pozpátku“, aby se získal žádoucí

kauzální systém… korespondující s nějakým fyzikálním systémem… Vytvoří se tak deterministický

soubor časoprostorových zakřivení s vloženou dynamikou, který nazýváme „stroj“. … Vestavbou

skalárních interferometrických funkcí lze CSR udělit „zbraňovou“ kapacitu atd.

Reprodukuje se totiž „skalární“ topologická signatura systému, kterou chce člověk ovlivnit

(nebo zničit), a nahraje do ní příslušnou informaci:

(Tak) že shromáždí požadované (longitudinální) vlnění dvouvlnných podmnožin, dva skalární

potenciály a jejich výsledný vlnový nosič vytvořený interferencí jsou pak vnitřně strukturovány tak,

jak bylo požadováno. Jde tu o využití takzvaného vnitřního informačního obsahu pole. Mluvíme o

záměrně strukturovaném potenciálu, poli, nebo vlně, která byla upravena, dimenzována, neboli

aktivována. Jsou-li tyto pojmy vnímány jako nepatřičné, můžeme prostě použít daleko obecnější

pojem „vnitřně strukturované“.

Dobře známým konverzním mechanismem hmota-energie je tedy pak hmota a setrvačnost

„přímým výsledkem - a samy o sobě tím jsou - zachycené skalární rezonance“. Jenže co to je

„zachycená skalární rezonance“? „Zachycovacím mechanismem je spin částice“, totiž zvláštní

vnitřní rotační napětí nebo víření v prostředí různých systémů, jak ukazuje výše uvedená rovnice

našeho jednoduchého příkladu!

Více než cokoliv jiného je to tato schopnost konfigurovat šablonu stavějící na této skalární

signatuře a jejích rezonančních účincích v prostředí na velkou vzdálenost, jež umožňuje působit na

dálku, což nejlépe zapadá do obrazu „monstrózní oblasti fyziky“, jejž odhalil britský agent

zpravodajské služby německým badatelům Mayerovi a Mehnerovi. Je to vskutku velmi

sofistikovaná forma magie, a k tomu ještě sympatetické magie.

Neboť plodem této nové fyziky je to, že samotný prostor má strukturu a obsah; médium

neboli „éter“ lze chápat nikoliv jako nicotu, nýbrž jako nekonečnou řadu skalárních potenciálů,

které lze rozložit na longitudinální vlnové páry? A poněvadž „skalár“ představuje vnitřní rotační

napětí - podle našeho výše uvedeného diagramu je skalární fyzika nejen nelineární, nýbrž je také

fyzikou víření.

2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

Úskalí skalární rezonance: Důsledkem je ničení planet jako o „soudném dni“

V dodatku k této vynikající obranné schopnosti je tu i daleko zlověstnější útočný charakter.

Jelikož, jak jsme viděli, „skalární vlny procházejí elektronovými obaly atomu a působí přímo na

jádro“, znamená to, že „jsou neustále absorbovány a emitovány každým jádrem ve vesmíru“.

Následně „jakýkoliv velký soubor jader - takový jako hvězda nebo planeta - je silným pohlcovačem

skalární vlnové radiace“. Není třeba o tom hloubat příliš dlouho ani přeceňovat její význam, neboť

to znamená, že každá velká hmota jako třeba planeta je přirozeným rezonátorem takových vln, a to

znamená, že každá skalární zbraň má destrukční potenciál zničit celou planetu:

(Toto) skalární párování solárního systému umožňuje zásadní zásah do neomezeného užití

rozsáhlých sovětských skalárních elektromagnetických zbraňových systémů. Jsou-li závažné

skalární účinky vytvořeny na zemi v „pulzním“ módu, pak dochází k pulznímu narušení systému

Země-Slunce a Země-Měsíc. Existuje zde nebezpečí, že může dojít k excitaci jedné či více

přirozených rezonancí těchto párových systémů. Není-li například stimulace Slunce jakožto

výsledek zpětné vazby nevýznamná, může po nějakém čase dojít k velkému vzestupu aktivity

127

slunečních skvrn, řekněme za jeden až dva dny. Kdyby byla tato příliš silná nebo prudká stimulace

namířena na Zemi, byla by zdvojená rezonanční odezva ze Slunce katastrofální. Opravdu, sluneční

odezvu by bylo možno stimulovat tak, že by Slunce prudce vybuchlo a vedle jiných účinků by

zničilo naši biosféru. Nejjednodušší stimulací, jež by vedla k soudnému dni, by šlo přivodit prudké

vyvrhnutí sluneční (elektromagnetické) energie a částic. Kdyby k tomu došlo následkem rezonance,

vyvrhování sluneční (elektromagnetické) energie a částic by po nějaký čas zhoubně pokračovalo.

V tom případě by následovala ohnivá zkáza Země, důrazně naznačovaná biblickým

proroctvím…

Použití masivních skalárních (elektromagnetických) zbraní je tedy dvojsečnou zbraní.

Nezachází-li se s nimi opatrně, použití těchto zbraní by mohlo přivodit strašlivý zpětný náraz

uživateli právě tak jako jeho oběti, a dokonce by náhodně mohlo zapříčinit i zánik samotné Země.

Lze si dokonce představit použití skalární zbraně tak, že by akusticky rozkmitala celou

planetu za hranice její schopnosti zeslabovat enormní kaskádu kvantového energetického potenciálu

až k bodu, kdy by explodovala. Bearden sám si je docela vědom tohoto vzrušujícího potenciálu

využitelného jako zbraň:

(Kdyby) se stalo, že by to vybití pošimralo Slunce a zpětná reakce Měsíce by proběhla

špatnou kličkou, vyvolalo by to zemětřesení, silné sluneční protuberance by přivodily ohnivou

záplavu a síra pekelná by padala z nebes, rapidně by se zvýšila teplota rozžhaveného zemského

jádra a průvodním jevem by byly masivní erupce z narušené zemské kůry…

(Kdykoliv) se aktivuje velká skalární (elektromagnetická) zbraň, vystavuje se okamžitě celá

planeta smrtelnému nebezpečí. Jen ta nejmenší chybička, a opona se spustí jednou provždy - pro

lidi i pro Zemi.

Není problém si představit, že by se tento princip vyhnal úplně do krajnosti, kdy by planeta

nebyla schopna zeslabovat tuto extrémní, skalárně vyvolanou akustickou kavitaci. Planeta by se

sama strávila v obrovské explozi, proti níž by výbuch vodíkové bomby vypadal jako petarda.

Ovšem v každém případě, jak Bearden důsledně ozřejmuje, má skalární zbraň potenciál ničit

celé planety.

Naopak to potvrzuje ještě další, zdánlivě fantastické tvrzení německých badatelů Mayera a

Mehnera, k němuž došli při svém pátrání po nacistické atomové bombě. Komentář k výpovědi

anonymního agenta britské rozvědky, který vyklopil, že SS pracovalo ještě na něčem daleko větším,

než byla pouhá atomová a vodíková bomba, ovšem v oblasti fyziky, která zdánlivě „naprosto

popřela konvenční fyzikální zákony“, načež pokračoval, aby k tomuto odhalení dodal ještě

následující:

Mohlo by to znamenat jenom jediné, že existovala zbraň, která měla obrovský stupeň

účinnosti a dosah, jež přesahovala technologii nukleárních zbraní. Připravovala Třetí říše doopravdy

zbraň soudného dne? A je-li tomu tak, kde se tato technologie nachází dnes? Objevili ji Spojenci,

nebo číhá ukryta kdesi v hlubinách země a čeká na své znovuobjevení? Pokud taková definitivní

zbraň už více než padesát let existuje, pak je správné se ptát, co dnes vojáci skutečně vlastně mají.

Takový potenciál ničit planety na obrovské vzdálenosti ve sluneční soustavě by se mohl zdát

nejlepším a nejschůdnějším kandidátem na tuto roli, neboť je to jediné odvětví fyziky, které spadalo

do možností tehdy existující technologie, jež měla požadovanou destrukční sílu a obrovský dosah.

Nadto, jak následně dokážeme, je tu mnoho náznaků, že tento druh fyziky je přesně tím, o co šlo v

technologii zvonu a četných dalších experimentů, jež nacisté prováděli.

Skalární šablona a použití těchto zbraní

128

Připomeneme, že každý fyzikální objekt, od atomu až po nějakou zvláštní částici, má

„skalární signaturu“, která je jedinečná. Tedy poznámka o „šabloně“ obsahující informaci nahranou

do této skalární signatury - nebo by se dalo říci „jejím prostřednictvím modulovaná“ - znamená, že

skalární fyzika je extrémně flexibilní fyzikou. V závislosti na konfiguraci signatury a množství

použité energie může člověk na dálku indukovat užitečné biologické a psychologické účinky, stejně

jako může být schopen indukovat nemoci, traumatické psychologické stavy a duševní nemoci,

měnit počasí nebo vskutku vysát energii z cílového objektu a „zmrazit“ ho až k smrti, nebo ho

pomalu nabít energií a usmažit ho, nebo okamžitě nechat vybuchnout rozsáhlá území nepřátelské

země. Tato šablona je druhem „skalárního magického“ pentagramu s příslušnými zaklínadly a

formulkami (rovnicemi), které vyvolají na dálku požadovanou akci v systému, jejž si člověk přeje

ovlivnit. (Bearden je naprosto srozumitelný a ve svých dílech důsledný v tom, že skalární fyziku lze

použít na bezpočet prospěšných nebo škodlivých způsobů, včetně biologického a psychologického

nasazení, jak bylo naznačeno výše.)

3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

Až potud je Beardenova spekulativní historie vývoje sovětských skalárních zbraní naprosto

jasná a zdůvodnění Stalinových motivů, proč o ně usiloval, jsou také srozumitelná a přijatelná.

Avšak jak jsem poznamenal v knize The Giza Death Star Deployed, existoval ještě další zdroj, který

probouzel sovětskou zvědavost. Tento zdroj vyvolává jisté otázky, jaké byly skutečné sovětské

možnosti a odkud se vlastně vzaly. Ve svém zásadním díle týkajícím se skalárních zbraní, Fer De

Lance, Bearden tvrdí, že „vedle Ruska vyvinuly zbraně s kvantovým potenciálem ještě dva další

národy - Brazílie a »malý spřátelený národ«“. O něco dál připojuje velmi významné detaily:

Brazílie začala uskutečňovat program energetických zbraní poté, co zaměstnala

repatriovaného německého vědce dr. Hellmanna, který byl dopraven do Ruska spolu s německým

radarovým týmem. Mnoho let poté byl Hellmann repatriován a dostal se zpět do Německa. V

rozhovoru, který otiskly noviny, Hellmann oznámil, že přímo pracoval na vývoji tajných sovětských

elektromagnetických zbraní, které by dokázaly najednou zmrazit rozsáhlé oblasti povrchu oceánu.

Tady samozřejmě jde o skalární interferometrickou zbraň produkující spíše negativní

(konvergenční) elektromagnetickou energii než pozitivní (divergenční) elektromagnetickou energii

při jejich vzdálené interferenci. Když začal v USA hon na čarodějnice za McCarthyho éry, stal se

David Bohm persona non grata a byl po nějakou dobu zaměstnán v Brazílii jako učitel a dával

přednášky. V té době naši vlastní vědci dál pokračovali v poučování, zda by se jim líbil nebo zda by

mohli tolerovat Bohmův kvantový potenciál a jeho četné skryté výklady kvantové mechaniky.

Zatím se vědci vyvíjející zbraně pro KGB a brazilský projekt řízený Hellmannem pohotově chopili

Bohmovy skryté teorie proměnlivosti, a to hned poté, co publikoval své základní vědecké

pojednání. Tyto dvě skupiny vyvíjející zbraně byly již obeznámeny s interním longitudinálním

elektromagnetickým vlnovým strukturováním potenciálů, polí a vln (Whittaker 1903) a ihned

uviděly ony fantastické možnosti pro vývoj zbraní záměrně strukturovaného kvantového potenciálu

obsahujícího podle zadání specifický „stroj“. Většina našich vědců si toho dodnes není vědoma a

nejsou si ani vědomi jeho hrozivých možností pro vývoj zbraní, když se zkombinuje Whittakerova

práce o super-potenciálu z roku 1904 s jeho prací z roku 1903 o potenciální dekompozici a o teorii

kvantového pole.

Z této série odhalení vyplývá řada velmi významných bodů:

1. Hellmann byl zjevně jedním z nacistických vědců, členem „radarového týmu“ dopraveného

do Sovětského svazu během jejich vlastní verze „operace Paperclip“, při níž byli po válce

využiti bývalí nacističtí vědci k nastartování ruských tajných projektů vývoje zbraní;

2. Hellmann přiznal, že se podílel na vývoji sovětských elektromagnetických zbraní, které by

dokázaly najednou zmrazit rozsáhlé oblasti povrchu oceánu, což nese jasnou signaturu

129

skalárních zbraní vzhledem k modu nasazení „extrakce endotermické energie“; konečně, a

to je nejdůležitější;

3. Bearden z toho vyvozuje, že Whittakerových matematických prací a jejich pronikavých

implikací si byli vědomi nejen Sověti, ale právě tak i nacisté.

Je tu jasný náznak, že nacisté mohli stát za prvopočátečním vývojem teorie skalární

elektromagnetické fyziky a prvního prototypu skalárních zařízení a zbraní.

Ačkoli Hellmannova tvrzení ohledně zmrazení rozsáhlých oblastí povrchu oceánu znějí

divoce a fantasticky, ještě významnější je skutečnost, že podobný výzkum prováděli nacisté během

druhé světové války při vývoji „studené bomby“, „bomby“, která by vlastně byla schopna vysát

energii z území, kde by byla odpálena. Tím je jasně naznačena teoretická základna skalárního

elektro-magnetismu, co však je ještě významnější, vede to nutně k závěru, že teoretický a

prvopočáteční výzkum začal už v nacistickém Německu. Sověti tudíž nedosáhli vůbec žádného

průlomu. Vypůjčili si ho od nacistů. Kromě toho, jak jsem naznačil v knize Říše Černého slunce,

nacisté projevili zájem o „molekulární bombu“ dr. Nowaka, bombu s velikou explozivní silou

způsobenou super-ochlazením hmoty, a poté jejím náhlým ohřátím. Skalární elektromagnetismus by

byl nejlepší a nejúčinnější cestou, jak uskutečnit jak nezbytné zchlazení, tak i náhlé ohřátí a

explozivní rozpínání hmoty. Konečně, jak jsem oznámil ve své druhé knize o hypotéze „skalární“

zbraně ohledně Velké pyramidy, The Giza Death Star Destroyed, byla tu událost, k níž došlo

počátkem roku 1943 na východní frontě během německého ústupu od Stalingradu, kde se celý

německý pluk vypařil poté, co se nad jednotkou objevila podivná „energetická bublina“. Tato

„bublina“ přivedla k explozi veškerou munici německého pluku a celý jej do posledního muže

smazala z povrchu zemského. Jak jsem tam poznamenal, okolnosti této podivné události měly

veškeré známky testu tajných německých zbraní, rozhodně skalární zbraně, neboť je třeba říci, že

ona „energetická bublina“ nese jasně všechny znaky skalární zbraně.

Takové „bubliny“ nebo žhnoucí plazma v ionizované atmosféře jsou jasným znamením

„skalárních“ zbraní s poměrně nízkou energetickou ráží, jak Bearden jasně dokládá:

(Existuje) ještě další příhoda nasvědčující gigantickému testu sovětské skalární

elektromagnetické houfnice na území Sovětského svazu.

Jde o zprávu CIA, která byla uvolněna na základě zákona o svobodě informací. Člověk si

může být jist, že se příhoda odehrála tak, jak je popisována.

Fenomén byl spatřen ze dvou letadel připravujících se k přistání na letiště Mehrabad v

Teheránu (Irán) 17. června 1966, a oznámili ho piloti obou letadel.

V dálce na horizontu hluboko na území Sovětského svazu byla spatřena velmi jasná sférická

světelná koule, jež tak říkajíc „seděla na horizontu“, světelná koule nabyla obrovských rozměrů,

pak pomalu pohasínala, doslova vyplnila oblouk vzdáleného nebe, jak expandovala. Většině

pozemních pozorovatelů na letišti bránil v pozorování tohoto jevu horský masiv, který zamaskoval

většinu fenoménu při pohledu ze země.

Tichou expandující kouli bylo možno pozorovat po dobu čtyř až pěti minut, než pohasla.

Opět jde o pozitivní důkaz testu gigantické skalární elektromagnetické interferometrie v akci

typu se „střední fází ABM koule“.

Ovšem všimněme si toho data - polovina roku 1966! Sověti tedy testovali takovou skalární

zbraň enormních rozměrů a energie nejméně po dobu dvou dekád. To znamená, že vývoj musel

začít přinejmenším o dekádu dříve, čili uprostřed 50. let.

Onou „akcí typu se střední fází ABM koule“ odkazuje Bearden na schopnost skalárních zbraní

vytvořit vysoce nabitou „bublinu“, která dokáže rozhodit nebo i knokautovat elektroniku

130

jakéhokoliv prostředku nebo rakety, která do ní vstoupí. Už jenom to by učinilo ze skalární zbraně

nedocenitelnou věc pro Sověty - nebo kohokoliv jiného v této záležitosti -, neboť by se tak z

nepřátelských raket a nukleárních hlavic stala jenom hromada zbytečného a neškodného šrotu, a

tudíž veškerá výhoda by přešla na stranu vlastního nukleárního zastrašení.

Je to ovšem jenom podružný argument, že se nacisté zajímali o skalární zbraně. Aby se z

takového případu stal sólokapr, musel by se najít důkaz, že nacističtí vědci a jejich koncepce

představovali výchozí bod v projektu sovětských skalárních zbraní. Bearden nás následující

informací utvrdí v tom nejhorším:

Jeden z mých nejbližších kolegů ověřil, že německý radarový tým přišel na některé kritické

anomálie přístrojové techniky ještě v Německu. Myslíme si, že tu šlo o tohle:

Za druhé světové války Němci vynalezli materiály absorbující radarové vlny, potáhli jimi

šnorchly u ponorek a zabránili tak spojeneckým protiponorkovým bombardérům sledovat šnorchly

a ničit ponorky. Byla prověřena velká šíře vysoce nelineárních legovaných materiálů. Vedle

jednoduchého paprsku plochy radarového záření Němci rovněž vyzkoušeli materiály za podmínek

multifrekvenčního radarového záření.

Vypadá to, že u některých multifrekvenčních experimentů s některými materiály byly

podmínky tak správně vyladěné, že mnohonásobně osvícený absorpční materiál fungoval jako

fázová konjugace zrcadla (PCM) a objevily se interakce přechodů jednoho vlnění na jiné.

Znamenalo to, že absorpční materiál PCM by najednou sesbíral veškerou energii vystřelovaných

paprsků, využil by jednoho z paprsků jako signálního vstupního paprsku, aby ukončil experiment a

způsobil pohromu v okolním vybavení.

Když německý radarový tým odešel do Ruska, znalost těchto anomálií odešla s ním. V

zoufalém ruském vědeckém prostředí najít právě takové anomálie, tento zarážející a anomální

fenomén, by znamenalo je vyčerpávajícím způsobem prověřit a prostudovat, jakmile se němečtí

radaroví inženýři dostali do Ruska do svých nových laboratoří.

Krátce, zdá se, že Rusové přišli rychle s tím, co se dnes nazývá „nelineární fázově

konjugovaná optika“, ale dříve tomu bylo u radarových paprsků než v optice. Vypadá to tedy tak, že

Rusové už před rokem 1950 pracovali na fázově konjugovaných paprscích a fázových konjugacích

zrcadel pro radarové a jiné paprsky.

Nyní pečlivě sledujme důsledky Beardenových poznámek.

Zaprvé, fenomén fázové konjugace zrcadla byl na konci války přímo výsledkem německých

radarových experimentů s vysoce nelineárními materiály absorbujícími radarové vlny (RAM), které

za války Němci vynalezli pro své ponorky. Všeobecně se uznává, a řekněme to bez obalu, že to

nebyli Sověti, kdo s tím přišel, nýbrž nacisté.

Zadruhé, je třeba si všimnout i toho, že Bearden jasně naznačuje, že nacistický radarový tým

kápnul na tento fenomén čistě náhodou. Nabídneme důkaz - až se vrátíme k úvahám o spekulativní

fyzice samotného zvonu -, že nacisté o to nezakopli náhodou při honbě za technologickým

průlomem, nýbrž spíše že se soustavně zabývali všemi dostupnými prostředky, aby získali skalární

technologii a zbraně. Jejich objev tudíž nebyl náhodný. Očekávali ho.

Zatřetí, kdyby tomu bylo právě tak, že anomálie, jež nacistický radarový tým zaznamenal,

byly jenom výsledkem náhodné shody okolností, pak by to byl nesporný nesoulad mezi

poznámkami, jež tu uvádí Bearden, a mými dřívějšími poznámkami, z nichž vyplývalo, že jak

Sověti, tak i nacisté si byli vědomi práce E. T. Whittakera z roku 1903, v níž se popisuje

dekompozice skalárního potenciálu do dvou protikladných longitudinálních vln.

Jinými slovy, jestliže se Beardenova kauza, že Sověti vyvíjeli skalární zbraně, opírá o:

131

1. Zvláštní instalace nebo zařízení, která nemají žádné konvenční vysvětlení;

2. Podivné efekty, jež jsou pozorovány a může jít jen o příznaky skalární fyziky a přidružených

technologií;

3. Klíčová role míšení vln na nelineárních materiálech, jako tomu bylo při německých

radarových experimentech na sklonku války;

4. Podobně klíčová role rotace netranslačních vířivých systémů z teorie skalární fyziky;

5. Spekulativní rekonstrukce historie skalární fyziky založená na pravděpodobné rekonstrukci

zapomenutých fyzikálních prací, jako třeba ta Whittakerova, jež byla dozajista známa právě

tak nacistům, jako i Sovětům; a

6. Výzkumné nebo rešeršní instituce nebo skupina expertů v Sovětském svazu slídící v

západních fyzikálních časopisech po průlomových oblastech a po tom, co lze využít při

vývoji zbraní jako post-nukleární superzbraň, pak podle stejných příznaků, jak by už nyní

mělo být patrné, platí všechny tyto body stejně i o válečné situaci v nacistickém Německu a

jasných charakteristikách Kammlerovy skupiny expertů. Jenže musíme jít ještě dál:

každému pozorovanému účinku skalárních zařízení předchází dřívější odezva v událostech

druhé světové války a jediné známé experimenty, jez by se daly vyložit jako charakteristické

pro skalární zařízení, vedli nacisté. Podle mého názoru to tedy znamená, že ona kauza

týkající se nacistického původu skalárních zbraní je v tomto případě mnohem

jednoznačnější, než že by hovořila pro Sověty.

Pátral tedy nacistický radarový tým při svých experimentech vědomě právě po takovém

účinku? Mohl být radarový tým jenom dalším článkem téhož projektu, jejž představoval zvon?

Třebaže tu není žádný přímý důkaz, je zde řada faktorů, jež se zdají přesvědčivě mluvit ve prospěch

toho, že tomu tak skutečně bylo. Abychom pochopili proč, je třeba se úzce zaměřit na samotný

nacistický materiál absorbující radarové vlny a na to, po čem radarový tým původně pátral, na teorii

radaru, která v sobě zahrnuje i to, na čem Němci pracovali. Jak dále uvidíme, je to teorie hluboce

odlišná od běžné teorie radaru, u níž jde o „odraz“ signálu od zrcadleného cíle.

Jak se uvádí v knize Říše Černého slunce, jeden z těchto materiálů absorbujících radarové

vlny sestával z gumy, do níž byly vlisovány během formování malé železné a zinkové koule o

určitém průměru. Tyto koule rezonovaly při určitých frekvencích, o nichž bylo známo, že jsou

využívány v britských a amerických radarech. U těch úplně prvních materiálů byly „absorbovány“

tímto materiálem jenom určité frekvence. Němci věděli, že Spojenci by časem mohli tyto frekvence

změnit, a tudíž by se takový materiál stal bezcenným. Odtud vyvstala potřeba, aby nový materiál

absorbující radarové vlny byl schopen absorbovat širší svazek frekvencí, a proto bylo nezbytné

testovat na takovém materiálu několik frekvencí. Nyní si však povšimněme toho, že německý tým

na tomto materiálu pracoval s interferencí několika svazků různých frekvencí. To v krátkosti

znamená, že si uvědomovali dvě věci, jež až dodnes nejsou součástí teorie radaru v žádném běžném

textu: (1) že radar není „odraz“ právě tak, jako cíl samotný není „druhotný vysílač“ rezonující při

určitých frekvencích. Radarový signál tedy prostřednictvím rezonance stimuluje proud v cíli a ten je

poté přenášen zpět k anténě radaru, kde je zesilovačem zesilován; (2) interferencí několika různých

frekvencí u stejného cíle - složeného z materiálu schopného absorbovat radarové vlny o různých

frekvencích - se snažili určit, zda to má za následek efekt druhotného vysílače, jenž by materiál

zbavil „stealth“ vlastností. V krátkosti to znamená, že očekávali nějaký druh „anomálního zpětného

účinku“ na anténě. Co však, jinými slovy, přesáhlo jejich očekávání, nebyl výsledek, nýbrž

intenzita. Z toho dále vyplývá, že si mohli být také vědomi role longitudinálních vln jakožto

prostředku k dosažení tohoto fenoménu.

Abych to shrnul, povaha konfigurace tohoto experimentu naznačuje, že nacisté si byli dobře

vědomi „skalární fyziky“ a jejích zvláštních vlastností, neboť zjevně chápali radar jako efekt

132

„rezonance a druhotného vysílače“ a nikoliv pouze jako „odraz“. Jinými slovy, aby také mohli

takový experiment zkoncipovat, musel nacistický radarový výzkumný tým už vědět, že každý

materiál, včetně vysoce Němci pracovali. Jak dále uvidíme, je to teorie hluboce odlišná od běžné

teorie radaru, u níž jde o „odraz“ signálu od zrcadleného cíle.

Jak se uvádí v knize Říše Černého slunce, jeden z těchto materiálů absorbujících radarové

vlny sestával z gumy, do níž byly vlisovány během formování malé železné a zinkové koule o

určitém průměru. Tyto koule rezonovaly při určitých frekvencích, o nichž bylo známo, že jsou

využívány v britských a amerických radarech. U těch úplně prvních materiálů byly „absorbovány“

tímto materiálem jenom určité frekvence. Němci věděli, že Spojenci by časem mohli tyto frekvence

změnit, a tudíž by se takový materiál stal bezcenným. Odtud vyvstala potřeba, aby nový materiál

absorbující radarové vlny byl schopen absorbovat širší svazek frekvencí, a proto bylo nezbytné

testovat na takovém materiálu několik frekvencí. Nyní si však povšimněme toho, že německý tým

na tomto materiálu pracoval s interferencí několika svazků různých frekvencí. To v krátkosti

znamená, že si uvědomovali dvě věci, jež až dodnes nejsou součástí teorie radaru v žádném běžném

textu: (1) že radar není „odraz“ právě tak, jako cíl samotný není „druhotný vysílač“ rezonující při

určitých frekvencích. Radarový signál tedy prostřednictvím rezonance stimuluje proud v cíli a ten je

poté přenášen zpět k anténě radaru, kde je zesilovačem zesilován; (2) interferencí několika různých

frekvencí u stejného cíle - složeného z materiálu schopného absorbovat radarové vlny o různých

frekvencích - se snažili určit, zda to má za následek efekt druhotného vysílače, jenž by materiál

zbavil „stealth“ vlastností. V krátkosti to znamená, že očekávali nějaký druh „anomálního zpětného

účinku“ na anténě. Co však, jinými slovy, přesáhlo jejich očekávání, nebyl výsledek, nýbrž

intenzita. Z toho dále vyplývá, že si mohli být také vědomi role longitudinálních vln jakožto

prostředku k dosažení tohoto fenoménu.

Abych to shrnul, povaha konfigurace tohoto experimentu naznačuje, že nacisté si byli dobře

vědomi „skalární fyziky“ a jejích zvláštních vlastností, neboť zjevně chápali radar jako efekt

„rezonance a druhotného vysílače“ a nikoliv pouze jako „odraz“. Jinými slovy, aby také mohli

takový experiment zkoncipovat, musel nacistický radarový výzkumný tým už vědět, že každý

materiál, včetně vysoce nelineárního materiálu, rezonuje. Takže žádný „stealth“ materiál není

opravdu „stealth“, pokud člověk ví, jak indukovat sekundární vysílací efekt prostřednictvím

rezonance a interferometrie. A to se pochopitelně naprosto vymyká „veřejnému pojetí fyziky“.

Nazpět k projektům „Freya“ a „See-Elefant“: Německé zahorizontální radary

Němci už dávno vyvíjeli řadu raných prototypů zahorizontálních radarů dlouhého dosahu

schopných navádět jejich mezikontinentální střely na cíl. Nákresy systému Freya uložené v

Německém muzeu v Mnichově.

Všimněme si nyní, že v onom uměleckém pojetí radarové jednotky má centrální anténa, na

kresbě označená číslem čtyři, popisku Sende-u. Empfangs-Antenna, vysílač a přijímač, zatímco

druhé dva vysílače (Sende) jsou umístěny po obou stranách této centrální antény (levá anténa je na

reprodukci nezřetelná, stěží je vidět v černých šmouhách ve středu obrázku). Jinými slovy, Freya

měla tři vysílače, z nichž jeden je zdvojený jako přijímač. Tento systém je na schematickém

obrázku poněkud nezřetelný, pokud jej ale člověk studuje podrobněji, vysvitne z toho rovněž, že

obě postranní antény radarové jednotky vysílají pulzy.

Proč je tento systém tří vysílačů tak významný? A co to má společného se skalárními

zbraněmi? Předně, takový několikanásobný anténní vysílač by byl potřebný pro prototyp sfázované

anténní soustavy radaru. Pokud každá anténa vysílá pulz lehce rozfázovaný společně s pulzem z

ostatních antén, výsledkem je to, že signál celého aparátu může být jistým způsobem využit k jeho

„zakřivení“ nebo „modelování“, a signál tedy lze zakřivit tak, aby se dostal „za horizont“.

133

Jak už si však povšiml plk. Bearden, další věcí, kterou takový radar dokáže, je schopnost

interferovat elektromagnetické vlnění na nelineárním materiálu vytvořením longitudinální či

skalární vlny v médiu. Taková radarová zařízení jsou tedy potenciálně prototypem skalárních

zbraní, jak ukazuje následující Beardenův obrázek skalárního zařízení vysílajícího dva pulzy, nejen

rozfázované, ale opravdu s různým načasováním a rychlostí. Tyto pulzy se d cíli jenom setkají a

vytvoří longitudinální vlnu:

Jak se ukáže při letmém ověření Beardenova nákresu ve srovnání s německým nákresem

systému Freya z války, je tu drobný základní konceptuální rozdíl mezi oběma typy operací.

Třebaže se tím nechce naznačit, že Freya byla skalární zbraň, je jasné, že tyto sfázované

anténní soustavy radaru utvářejí první stavební prvky takového systému, neboť jednoduchou

přestavbou může člověk přejít od myšlenky rozfázovaných pulzů k rozfázovaným pulzům

vyslaným v různých intervalech a dopadajících na cíl v jednom okamžiku. Jinak řečeno, nejde o

materiální stránku technologie, jež se mění, nýbrž se mění akční šablona. Býval by to byl pro

Němce jenom malý krůček, aby tuto změnu učinili, jak už jsme naznačili, a zdá se, že to je přesně

to, o co šlo při jejich experimentech s materiálem absorbujícím radarové vlnění (RAM) na konci

války.

Existují však ještě nějaká jiná svědectví dokládající tvrzení v této kapitole?

Zvláštní zpráva spojenecké zpravodajské služby naznačující: Nacistické testy skalárních

zbraní

Zničení německého pluku na ruské frontě v roce 1943 tím, co se zdá být testem skalární

zbraně, zůstává spekulací. Je tu však ještě jiný náznak pocházející z odtajněného dokumentu

americké zpravodajské služby. Tento dokument objevil německý badatel Friedrich Georg:

TAJNÉ

ZPRAVODAJSKÝ BULLETIN Č. 2/32

SVODKA ZE ZAJATECKÝCH TÁBORŮ

13. Fantazie: Německé tajné zbraně

134

Preambule. Následující příběhy pocházejí z pramenů s pochybnou spolehlivostí a mohou být

právě tak dobře pouhými výtvory fantazie. Avšak vzhledem k jejich zarážející podobnosti jsou

uveřejněny právě kvůli tomu, že stojí za přečtení.

První příběh

Kolem 15. září 1944 byl CP z 1127, Gren Regt 559 pěší divize byl v Reinange u GSGS

4416/U1912797. Byl teplý sluneční den, jen pár obláčků na obloze a bezvětří. Asi 1600 válečných

zajatců stálo poblíž kostela v Reinange a pozorovali formaci spojeneckých letadel letící od

jihozápadu k severovýchodu, dosti nízko na to, aby rozpoznali, že jde o čtyřmotorové letouny.

Napočítali asi 30 letadel. Letěli v sevřené formaci.

Zatímco zajatci sledovali, jak je míjejí, on uviděl cosi, co vypadalo jako malé stíhací letadlo

(šedá barva, bez poznávacích znamení) stoupající a přibližující se ke spojenecké formaci z

východního směru. Zajatec tvrdí, že „stíhací letadlo“ letělo abnormálně vysokou rychlostí a že

proniklo doprostřed této formace, aniž by na ni střílelo. Najednou se tam objevila, na místě, kde

bylo předtím „stíhací letadlo“, ohnivá koule, poněkud větší než samotné letadlo. O zlomek sekundy

později se ohnivá koule proměnila v rychle rostoucí červený kruh (rovnoběžně se zemí). Tento kruh

byl na okrajích modročervený, a jak se průměr zvětšoval, vnitřek kruhu se měnil v prázdný prostor.

Když kruh obsáhl letadla, tak prostě najednou zmizela. V řádu několika sekund celá formace

spojeneckých letadel zmizela a nebe vypadalo zrovna tak jako předtím.

Zajatec diskutoval o incidentu s několika dalšími svědky, kteří pozorování potvrdili včetně

hptm z 1559. dělostřeleckého pluku. Tento důstojník (který byl později zabit) mu vyprávěl, že onen

„stíhací letoun“, o němž byla řeč, byl dřevěným miniaturním letadlem dosahujícím rychlosti 1000

km za hodinu a byl řízen na dálku. Název tohoto letounu je KOMET. Kapitán mu řekl, že žil poblíž

letiště, kde se takové letouny testovaly, a že jej okamžitě poznal.

(Zdroj: Werner LUTMER, UFFZ. HQ1127 Gren Regt)

135

Co si máme počít s takovým pozoruhodným dokumentem? Prvně, postoj Američana

připravujícího zprávu je jasný: jde o pustou „fantazii“, nejčistší fikci.

Zadruhé, není-li to nic než pustá „fantazie“, proč ji tedy potom utajovali až do dubna roku

1998? Buď tedy zůstala tajná z prosté byrokratické setrvačnosti a následně čekalo v americkém

Národním archivu odtajnění hotovou horu dokumentů, nebo tu byl důvod ponechat ji v utajení po

tak dlouhou dobu. Podle mého názoru jde o ten druhý případ, a to nás přivádí k další věci týkající se

tohoto dokumentu.

Všimněme si, že závěrečná anekdota o Hitlerovi a Himmlerovi, jak vedou jalovou diskusi o

tajných zbraních a potřebě zajistit čtyřiadvacetihodinové nasazení ve vzduchu i na moři, se

odehrává ve zhruba stejné době jako domnělý test nacistické atomové bomby v Baltu, někdy kolem

10 až 11. října 1944. V tomto ohledu by úspěšné dopravení atomové bomby na kterýkoliv

strategický cíl Spojenců byl možný pouze bombardérem Luftwaffe, poněvadž V-2 i V-1 by bývaly

neměly ani schopnost vynést takovou těžkou zbraň ani vzdálenost doletu, aby zasadily úder na

jakýkoliv hodnotný spojenecký cíl. Z toho důvodu má ta poslední anekdota smysl.

Jde však o první příběh, v němž se skrývá důvod pro to, aby byl dokument utajen tak dlouho.

Pozoruhodné je, že dvě věci nejsou „pustou fantazií“, poněvadž Messerschmitt 163 „Komet“

vskutku byl malý raketoplán a létal vysokou rychlostí. Kromě toho měl zvláštní tvar, jenž, jakmile

ho už někdo jednou viděl, snadno dovoloval jej znovu identifikovat. Takže tohle zní pravdivě.

Druhá věc, jež není „pustou fantazií“, je onen „oblak“, který „bitevní letoun“ zjevně vypálil

na spojeneckou formaci. Má všechny známky systému „Kugelblitz“, o němž podal první podrobnou

zprávu Renato Vesco, plynu, používaného k zažehnutí nebo neutralizaci zapalování spojeneckých

letounů.

Jenže tady spojení se známými projekty německých tajných zbraní končí, neboť „oblak“ se

pak chová způsobem plynu nanejvýše nepodobným. Ani neexploduje ani nezpůsobuje explozi nebo

prostě nefunkčnost zapalování spojeneckých letadel. Není tu žádných letadel padajících z nebe,

žádné srážky se zemí, žádné vraky, vůbec nic. Avšak projevy „plynovitého oblaku“ jsou

pozoruhodně podobné projevům žhnoucí koule, která v roce 1943 zjevně zničila německý pluk na

východní frontě, a též pozoruhodně podobné projevům koule spatřené různými piloty poblíž

bývalého Sovětského svazu a uváděné Beardenem jako demonstrace ruských systémů skalárních

zbraní. Zpráva je jasná: spojenecká letadla prostě zmizela. Máme tu tak (z pochybného pramene)

ještě další náznak toho, že nacistické Německo velmi pravděpodobně pěstovalo skalární fyziku a

vyvíjelo skalární zbraně jakožto součást jeho nejcitlivějších projektů tajných zbraní.

4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární

zbraně“

Mnoho napovídá i to, že Bearden původně tvrdil, že vedle Sovětského svazu tu byly ještě

další tři národy vlastnící skalární zbraně. Zcela nedávno už Bearden zastával názor, že:

Přátelský malý cizozemský národ má takové zbraně včetně zbraní kvantového potenciálu, jež

fungují v mnohonásobně propojeném časoprostoru… Tento malý národ měl podíl na našem dalším

přežívání a stále odstrašuje KGB od plánovaných strategických úderů zbraněmi kvantového

potenciálu (energetics) proti Západu. Jsou tu náznaky…, že přinejmenším jeden - anebo možná i

dva - další přátelské západní národy také vlastní takové zbraně.

Můžeme se pouze dohadovat - třebaže je to spíše jasné že „přátelským malým národem“ má

Bearden na mysli Izrael.

136

Důvod, proč je to velmi pravděpodobně Izrael, vyžaduje jisté vysvětlení. Ve své druhé knize

The Giza Death Star Deployed jsem dokazoval, že ony tři národy byly nejspíše Francie, Japonsko a

tehdejší Západní Německo.

Jak se zde tvrdilo, Německo by mohlo mít naléhavé geopolitické a vojenské důvody pro vývoj

takových zbraní, neboť nemohlo nikdy doufat, že by se vyrovnalo Američanům či Rusům - nemluvě

o Francouzích a Britech - majících přesilu v nukleárních a termonukleárních zbraních, i kdyby se

rozhodlo vyvíjet svoji vlastní atomovou a vodíkovou bombu. Nadto Německo mělo mimořádné

smluvní závazky, že nesmí vyvíjet atomové zbraně. Skalárních zbraní se tato ujednání netýkala, a to

tedy skýtalo Německu nejrychlejší a nejlevnější metodu k získání strategických zbraní, jež mohly

vyrovnat poměry na hracím poli ovládaném supermocnostmi. Jejich existence v současném

německém arzenálu by vysvětlovala dvě nedávné události: prvně, z poslední doby pochází

rozhodnutí německé vlády postavit všechny své jaderné elektrárny mimo provoz, poněvadž „zbylé

plutonium“ už nebude třeba pro žádnou bombu; (Samozřejmě, že nejde o oficiální vysvětlení

rozhodnutí německé vlády. Oficiální vysvětlení je formulováno politicky přijatelným oznámením,

že rozhodnutí padlo „z důvodů ochrany životního prostředí“. Tím není řečeno, že to nebyl pravý

důvod rozhodnutí německé vlády, pouze se tím však říká, že pravděpodobně nešlo o základní

motivaci.) a zadruhé, náhlé „sjednocení“ dvou německých států po sérii devastujících zemětřesení,

jež zasáhly Sovětský svaz v roce 1989. (Zemětřesení, jak bude připomínáno, jsou příznakem použití

skalární zbraně na nejnižší hranici jejího destrukčního potenciálu.) Jinak řečeno, Německo mohlo

oslabenému Sovětskému svazu poslat jasnou „skalární zprávu“, aby nezasahovalo do procesu

sjednocení. (To, že Německo vypadá jako jasná volba, přece jenom vyžaduje chvilkové zastavení.

Na rozdíl od Ruska se nedá poctivě tvrdit, že by Francie nebo Velká Británie byla nějak zvláště

nadšená z německého znovusjednocení. Japonsko, Čína a Spojené státy by se velice pravděpodobně

k tomu stavěly indiferentně. Izrael by býval mohl být nesmiřitelně proti, ale pravděpodobně by

nakonec rezignovaně souhlasil, a Jižní Afrika by byla apatická nebo možná jen mírně proti. Jedině

Brazílie mohla mít jisté sympatie k tomuto znovusjednocení, s ohledem na závislost na německých

vědcích ve svém vlastním skalárním programu. V konečné analýze však, pokud byla tato neobvykle

ničivá zemětřesení indukována, ukazuje prst na skalární zbraně, a to na nikoho jiného než na

Německo.)

To všechno však jsou pouze nepodstatné argumenty a spekulace. Existuje nějaký konkrétní

důkaz naznačující, že zrovna Německo je jednou z prvních mocností majících „skalární zbraně“?

Opravdu tu takový je a přichází od samotného Beardena. V úplných počátcích svého bádání

Bearden „zvýšil“ počet národů vlastnících skalární zbraně, nebo to, čemu říkal národy „triády“, ze

tří na zhruba deset národů:

Asi 10 národů má nyní například skalárně interferometrické zbraně, a dokonce i japonská

jakuza, která má v Japonsku i svá vlastní výrobní zařízení, včetně malých přenosných zařízení

vyvinutých za účelem vraždění a jako zbraň teroristického charakteru na území cílového státu -

Spojených států amerických.

Prozatím musíme nechat tyto obludné důsledky nezávislého zločineckého syndikátu

vlastnícího takové zbraně stranou. K této věci se vrátíme, až budeme zvažovat problém přežití

nacistů na svobodě a pokračující autonomnost jejich černých projektů.

Nyní je třeba si všimnout, že počet „skalárně zastrašujících“ národů významně vzrostl, a to

nás naopak vede k tomu, abychom posoudili program atomové bomby Jižní Afriky, Izraele a

Západního Německa. A vskutku, Bearden sám ukazuje prstem naznačeným směrem:

Podle (žurnalisty novinářského konsorcia Jacka) Andersona a (Lee) Van Atty se jihoafrický

námořní kontingent nacházel „v oblasti“ (testu) v roce 1979 v době, kdy (satelit pro detekci

jaderných výbuchů) Vela odhalil možný jaderný test, a Izrael a Jižní Afrika spolupracovali na

137

projektu atomové bomby už od roku 1966. Oznámení Američanů o hrozícím jihoafrickém

atomovém testu v poušti Kalahari v roce 1977 zjevně vedlo k takovému pobouření, že byl test

odvolán. Anderson a Van Atta připomínají následné návštěvy izraelských vědců, techniků a

úředníků ministerstva obrany v Jižní Africe. Jenže proto, že současné údaje satelitu Vela vykazují

jisté odchylky ve srovnání s tím, co lze očekávat při jaderných testech, člověk se může dohadovat,

že Anderson i Van Atta předložili důkazy o vývoji skalárních elektromagnetických zbraní dalších

dvou zemí Je možné ještě dále spekulovat o tom, že by to mohlo znamenat, co odrazovalo Sověty

od toho, aby prostě vytáhli skalárními elektromagnetickými zbraněmi proti Západu.

Zatímco tedy žurnalista Jack Anderson věděl, že v pozadí izraelsko-jihoafrického projektu

působil ještě „třetí partner“, nebyl schopen s jistotou nikdy vysvětlit, o koho šlo. Avšak díky

výzkumu v knize Zdeňka Červenky a Barbary Rogersové, The Nuclear Axis: the Secret

Collaboration Between West Germany and South Africa, už nyní víme, že oním skrytým partnerem

bylo Německo.

Pokud tedy má Bearden pravdu, že satelit Vela nezaznamenal jaderný výbuch, nýbrž explozi

vzniklou následkem testu skalární zbraně, pak dojdeme k závěru, že Německo z tohoto pohledu

bylo „mocností vlastnící skalární zbraně“.

Je-li to právě tento případ, pak jsme tu konfrontováni se vzrušujícím náznakem, neboť by se

jevilo, že výzkum skalárních zbraní započal v nacistickém Německu buď před začátkem, nebo

během světové války, a v zásadě pokračoval po válce se stejným personálem - v různých zemích a

na jejich náklady, včetně samotného Německa. To naopak dovoluje z toho dovozovat, že možná

všechny tyto jednotlivé projekty „skalárních zbraní“ a k nim se vážící fyzika, která „nebyla určena k

rozšiřování na veřejnosti“, byly koordinovány z nějakého skrytého centra.

V každém případě se nyní nacházíme v situaci, kdy můžeme učinit závěr, proč musí být

korigována Beardenova historická rekonstrukce vývoje skalárních zbraní, aby se poukázalo na

jejich původ, a ten nenajdeme v poválečných sovětských programech, nýbrž za války v černých

projektech tajných zbraní v nacistickém Německu.

1. Zaprvé existují odkazy na zájem nacistického Německa o vývoj „studené bomby“ a

Hellmannovo tvrzení, že Sověti zkonstruovali zbraň schopnou zmrazit rozsáhlé oblasti

oceánu. Takové „endotermické“ zbraně jsou jasně signaturou skalární zbraně, jež byla

použita v režimu extrahování energie z velké vzdálenosti.

2. Zadruhé existuje zpráva o zničení německého pluku na východní frontě během druhé

světové války jakousi „energetickou bublinou“. Jak už bylo naznačeno, i to je signatura

nějaké skalární zbraně v úplně odlišném režimu nasazení.

3. Zatřetí tu máme onen zvláštní charakter německých experimentů na samém sklonku války s

multifrekvenční interferencí radarového záření na nelineárním materiálu, což je experiment

naznačující, že pochopili význam efektu rezonance u nelineárního materiálu pro skalární

fyziku.

4. Začtvrté jde o přítomnost jednoho z hlavních vědců působících v těchto radarových

projektech a projektech skalárních zbraní, dr. Hellmanna, jak v německých, sovětských, tak

následně i brazilských programech.

Celkem vzato tyto záležitosti naznačují dosti přesvědčivý vedlejší důkaz toho, že v

nacistickém Německu byl pravý počátek skalárních zbraní a že během války Němci vskutku

„pracovali v odvětví fyziky, jež byla z všedního pohledu monstrózní,“ a usilovali o zbraň soudného

dne, která by dokázala zničit celou planetu. A co je významné, jeví se, že přinejmenším Západní

Německo energicky usilovalo o takové zbraně po válce.

138

(Dovoluje to další spekulativní rekonstrukci historie. Je známo, že kancléř Adenauer souhlasil

se znovuvyzbrojením Západního Německa a v mezinárodní dohodě se Spojenými státy, Francií a

Velkou Británií se zaručil, že na německé půdě se nebudou vyvíjet atomové, biologické nebo

chemické zbraně jakožto součást znovuvyzbrojení. Co však je samozřejmě málo známo, že

Adenauer dal ostatním západním spojencům velmi jasně najevo, že Německo, jako suverénní stát,

by neváhalo takové zbraně vyvíjet, pokud by to mezinárodní situace vyžadovala. Mohlo tedy být

Adenauerovým motivem k takovému trpnému souhlasu to, že západoněmecká vláda už věděla o

možné existenci zbraní daleko ničivějších a daleko lacinějších než atomové a termonukleární

zbraně? Jistěže ano, neboť je těžko uvěřit, že s tolika bývalými nacisty ve své vládě, nemluvě o

generálu Reinhardu Gehlenovi a převzetí jeho rozsáhlé sítě špiónů z války, by dokonale zapomněli

na tyto možnosti nebo zapomněli na úspěchy „skupiny expertů“ z černých projektů SS generála

Kammlera.

Podobně lze těžko uvěřit i tomu, že by se nějaká německá vláda mající sebeúctu spoléhala na

slušnost Británie, Francie nebo Spojených států, aby zajistila svoji bezpečnost. Jak jasně naznačuje

kniha Červenky a Rogersové o západoněmecké bombě, západoněmecká vláda začala velice záhy v

tichosti a za velikého utajení vyvíjet své vlastní nezávislé jaderné odstrašující prostředky přímo pod

nosem aliance NATO, když ve stejnou dobu prezentovala postoj naprosto korektního „zřeknutí se

jaderných zbraní“, a když se německá média dostala příliš blízko k těmto projektům, jednoznačně je

popřela navzdory jasnému důkazu o opaku. Podobně Schmidtova vláda intenzivně financovala

soukromou německou firmu OTRAG a její „korporativní Oblast 51“, finančně zabezpečovanou v

Zaire až několika miliony německých marek. A důvod tohoto finančního zabezpečení? Připustili, že

šlo o výzkum biologických zbraní a střel s plochou dráhou letu. Dá se předpokládat, že to

představuje jenom vrchol ledovce. Nakonec tedy může mít Bearden pravdu, že satelity Vela

nedetekovaly zkoušku atomové bomby, nýbrž test skalární zbraně. Jenom nepochopil zásadní

politický význam tohoto testu, hlavně to, že se za Izraelem a Jižní Afrikou skrýval daleko mocnější

hráč: Německo.)

Jde o přesvědčivý, třebaže stále vedlejší důkaz. Existuje nějaký jiný náznak, že „skalární

fyzika“ byla onou zhoubnou bestií ukrytou v útrobách říše černých projektů SS obergruppenführera

Hanse Kammlera? Opravdu tu takový je.

Samotný zvon.

139

6. „Komu zvoní hrana“: Skalární fyzika, energie nulového bodu a vířivý

éter: Spekulativní rekonstrukce Fyziky zvonu

„Mytologie a skutečná historie technologie směrovaných paprsků začíná u Egypťanů, jejichž

povědomí o vitalistické sluneční energii vedlo k pohanskému uctívání slunečního boha Ra.“

Gerry Vassilatos: Declassified Patents of the Cold War and SDI

A. Odtajněné americké patenty z období studené války a SDI

V poněkud obskurní, nicméně však pozoruhodné knize Declassified Patents of the Cold War

and SDI naznačil badatel v oblasti vědy a patentů Gerry Vassilatos v hrubých obrysech

neuvěřitelnou šíři exotických zbraní, které byly objeveny v nedávno odtajněných patentech

Spojených států Vassilatosův vlastní úvod k tomuto vysoce technickému materiálu je sám o sobě

hoden ceny této knihy, neboť v něm podrobně rozebírá celou řadu málo známých úspěchů v

experimentální fyzice, jež by si rovněž zasloužila samostatnou studii, a navíc se přímo zmiňuje o

zvonu a jeho operačním principu.

Samozřejmě, že Vassilatosovo zkoumání se odehrává na poli SDI prezidenta Ronalda

Reagana, známé jako strategická obranná iniciativa (Strategie Defense Initiative), a obzvláště pak

exotických zbraní se směrovanou energií, o nichž vládla představa, že budou schopné nejen

obranných akcí proti nepřátelským mezikontinentálním balistickým raketám (ICBM), ale

koneckonců že je i nahradí jako nová generace post-termonukleárních strategických útočných

zbraní.

Práce na nich začala už během druhé světové války, kdy se v různých „impulzních“ zbraních,

jež dokázaly vyslat na cíl náhlý extrémní pulz smrtící vysokofrekvenční radiace, využívaly paprsky

X (rentgenový paprsek) a gama záření. Ovšem v dozvucích této války a s příchodem jaderného

věku, a zejména poté, co Sovětský svaz získal svoji vlastní atomovou a vodíkovou bombu, vyvstala

bezprostředně potřeba nějaké obrany proti nim.

Jednou z prvních snah zdokonalit tyto „impulzní“ zbraně byl patent, pod číslem 2.904.692

amerického patentového úřadu, německé firmy Siemens v roce 1957 - od německého vynálezce

Wilhelma Gscheidlena - k soustředění gama paprsků pomocí řady kovových tlumičů opatřených

dírkami velikosti špendlíkové hlavičky, následně seřazených tak, aby bylo dosaženo efektu čoček,

které by soustředily vysokofrekvenční gama fotony do paprsku za použití zdroje kobaltu 60.

Jenže jak Vassilatos poznamenává: „Takové systémy ztratily mnoho ze své původní energie,

než prošla mnohočetnými tlumiči samotného kolimátoru. Nakonec tyto systémy dírkovitých kamer

selhaly vinou podstatných problémů základní nekoherentnosti samotného zdroje, což je zajímavý

inženýrský problém vyžadující objev nového fenoménu k jeho řešení.“ Zdroj gama paprsků v těchto

systémech byl totiž spíše podobný žárovce vysílající gama paprsky o různých frekvencích.

Nezáleželo na tom, jak účinný byl tlumicí systém kolimátoru, paprsek se pořád rozptyloval - jako

„záblesk gama záření“ v paprsku - a tím ztratil mnoho ze své energie. Cílem byla koherence gama

záření, jakýsi laser s gama zářením, jehož úžasná účinnost by snesla srovnání s běžnými optickými

lasery, které dokážou proříznout ocel obyčejným světlem.

K dalšímu pokroku došlo počátkem 60. let dvacátého století s tzv. systémem „čistého

atomického světla“ (Clear Atomic Light), který spočívá na systému podzemních tunelů a reflexních

zrcadel schopných usměrnit k povrchu světlo generované jadernou explozí tunelem v

koncentrovaném paprsku. Takové systémy, jinak řečeno, odeberou jadernému výbuchu radiaci a

140

nasměrují ji do paprsku. Je potřeba říci, že použitím této zbraně také dojde k jejich zničení, takže

nikdy nelze dosáhnout více než jediného výstřelu. Nicméně než došlo k vývoji daleko lepších a

mnohem zhoubnějších radiačních zbraní, neměla tato CAL (Clear Atomic Light) paprsková zbraň

sobě rovnou. K jejímu odtajnění v roce 1973 došlo 15 let poté, co byla shodou okolností souběžně

testována s projektem Plowshare (Radlice), „mírovým“ využitím jaderných zbraní. Tyto

experimentální zbraně byly součástí projektu Defender (Obránce), původní SWDI (Star Wars

Defense Initiative) prezidenta Eisenhowera. Tento projekt zkoumal využití usměrněného horkého

jaderného plazmatu (projekt Casaba), vysokoenergetických částic (projekt Howitzer) a prvních

experimentů s lasery na paprsky X a gama záření.

Tyto CAL neboli systémy „čistého atomického světla“ (Clear Atomic Light) se rychle

přesunuly z podzemních tunelů a bunkrů na mnohem pohyblivější zbraňové platformy, případně též

do vesmíru.

Veřejnosti dobře známé laserové systémy s rentgenovým paprskem z počátku 80. let stavěly

právě na těchto CAL systémech; malé jaderné zařízení bylo umístěno ve struktuře „podobné tanku“

nebo ve tvaru polokoule obklopené pruty radioaktivního materiálu. Když bylo zařízení odpáleno, z

prutů se staly vysílače totálně koherentních, nebo jako laser působících rentgenových paprsků,

spalujících téměř okamžitě na popel vše, co jim stojí v cestě. Za předpokladu, že lze takovým

zařízením vytvořit paprsek s obrovským průměrem, „dokážeme generovat“ vysokofrekvenční

rentgenový laser s paprskem velkého výkonu „pro specifické účely ničení řízených střel nebo měst.

Délka těchto prutů rozhoduje o zesilovacím činiteli“. Tyto zbraně by mohly mít další výhodu ve

srovnání s mnohem nevybíravějšími vodíkovými bombami v tom, že v cílovém prostoru

nezanechávají žádný radioaktivní spad.

Američtí inženýři a vědci z černých projektů tedy byli konfrontováni se dvěma nepříjemnými

skutečnostmi. Na jedné straně starší metoda generování takových intenzivních paprsků pomocí

„elektrických impulzů“ - metoda využívaná během světové války, která - i když dodávala intenzivní

paprsky - vyžadovala také konstrukci rozměrných zařízení ke generování paprsků, čímž z nich

učinila zbraně zcela nepraktické. Na druhé straně rentgenové lasery byly smrtonosné, s dostatečnou

kapacitou, aby mohly být využity pro obranné strategické účely, a byly daleko účinnější než bez

rozdílu působící atomová nebo vodíková bomba. Jenže ty se daly použít také jenom jednou, neboť

odpálením této zbraně je tato také zničena.

Do provozování laserů s rentgenovým zářením a gama zářením (laser s gama zářením se

nazývá rovněž „graser“) vstoupil ještě další problém. Poněvadž toto vysokofrekvenční záření (gama

paprsky mají mnohem vyšší frekvenci než rentgenové paprsky a odtud schopnost udeřit ještě

razantněji) má schopnost proniknout téměř všemi formami hmoty, bylo obtížné vytvořit optický

rezonátor k dosažení koherence (děj, při němž vzniká běžný laserový paprsek). Běžná zrcadla a

čočky nemají na rentgenové paprsky a gama záření účinek.

Pátrání, jinak řečeno, se ze zřejmých důvodů obrátilo směrem ke znovu použitelným a

„přenosným“ rentgenovým a gama laserům: „Protože uvedení těchto zbraní do činnosti je možné

pouhým stisknutím tlačítka, představují potenciálně mnohem větší hrozbu než jediná útočná jaderná

hlavice. Z každé jednotlivé elektronukleární zbraně lze opakovaně vystřelit, a to s odpovídající

palebnou silou několika bojových hlavic.“

Na jednu metodu se přišlo docela rychle, šlo o využití plazmy vytvořené náhlým vypařením

těžkých kovů po ostřelování běžným optickým laserem. Jakmile se už jednou z takového materiálu

vytvoří plazma, je poté lasery okamžitě přivedena do stavu pulzování, aby došlo k zesílení a

kaskádovému efektu, jehož výsledkem je rentgenové záření nebo gama záření, jež má buď

koherentní, nebo laserovou povahu. „Tyto plazmové přístroje s názvem »Z-Pinch« vystřelují

paprsky, jež snadno dokážou v silné zdi z kovu a kamene vypálit čistý otvor.“

141

1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

Při hledání znovu použitelných rentgenových a gama laserů se setkáme s fyzikálním jevem,

který přímo souvisí s fyzikálně-teoretickým myšlením u zvonu. Tento jev je znám jako

Mössbauerův jev a týká se vztahu mezi akustickým a zpětným rázem a jejich účinků na vznik

laserového gama záření u radioaktivních materiálů Bude lépe, když budu citovat Vassilatose v celé

šíři:

Dr. Rudolf Mössbauer, sotva promovaný absolvent univerzity, objevil, že u specifických

radioaktivních prvků lze stimulací dosáhnout rezonanční jaderné absorpce gama záření. Mössbauer

usměrnil vnější zdroj monochromatického gama záření na různé radioaktivní izotopy a zjistil, že u

nich dochází k tvorbě identického monochromatického záření. Tento jev rezonanční jaderné

absorpce gama záření vedl ke zjištění, že jisté radioaktivní izotopy lze stimulovat tak, že vydají

vyšší hladinu gama záření, než je ta, která jim byla dodána Mössbauer zjistil, že dokáže izotopy

stimulovat do přesyceného stavu tím, že jim soustavně dodává potřebná kvanta. Poté, co byly

přivedeny do přesyceného stavu, Mössbauer zpozoroval, že dojde k náhlé emitaci gama záření o

několik řádů vyšší než na vstupu. Dále pak, když se patřičně usměrnilo, byl impulz gama záření

vyslán jako jediná koherentní emise. Mössbauer našel prostředky k vytvoření skutečného laseru s

gama zářením.

Poté, co Rudolf Mössbauer objevil primární aspekty svého zvláštního jevu, začali další

nacházet přidružené jevy… někteří experimentátoři objevili, že už jen pouhým přiblížením hmoty

absorbující gama záření ke zdrojovým izotopům s gama zářením dojde k efektivní modifikaci

zdroje, což je anomálie. Koherentní gama emise Mössbauerových rezonančních stimulací byly

zvláštním způsobem spojeny se svými absorbenty, šlo tedy o vztah modifikovaný samotným

pohybem.

Na zvláštních rotorech s vysokými otáčkami nechali rotovat speciální radioizotopy, načež

došlo k projevu fázového modulačního efektu. Byly vyrobeny štěrbinové clony, které za vysokých

otáček rotovaly mezi zdrojovými izotopy a absorbenty, aby se dokázalo, že došlo opravdu k výskytu

fázových posunů… Tyto důkazy silně naznačily možnost řízené modulace proudu gama záření

samotným pohybem… pouhou aplikací náporu síly na vzorky izotopů bylo odhaleno, že vzniká

řada impulzů gama záření. Byl tu jakýsi nečekaný „piezonukleární“ důsledek Mössbauerova jevu.

Vzorky izotopů byly naneseny na konus reproduktorů a fyzikální cestou uvedeny do vibrování v

přítomnosti absorbujících materiálů… A skutečně, někteří experimentátoři odhalili podivný účinek

vibrací na samotné izotopy. Aplikací stále větší intenzity produkovaly izotopy fixované na

reproduktory opakující se impulzy koherentní energie gama záření. Byl to důkaz, že pouhou

kompresí specifického izotopního materiálu lze vytvořit intenzivní gama přesycení. To, co bylo

zjištěno, se stalo základem lavinového procesu, neboť člověk začal být schopen organizovat

koherentní gama emise.

Aplikace audio-signálů (400 cyklů/sec) způsobila u těchto izotopů pozoruhodně intenzivní

gama emise. Brzy se zjistilo, že nadzvukové vibrace vedou ke vzniku ohromujících kvant gama

záření… Rostoucí vlna gama fotonů je tedy jak stimulována, tak i poháněna samotnými tlakovými

vlnami…

Výzkumníci, kteří studovali kompresní jev, nebyli možná připraveni na výsledné hodnoty

gama záření, když se na izotopy aplikoval šokový nápor. Docela malé izotopové jádro produkovalo

enormní koherentní impulzy gama záření, a intenzita záření, jež vzniklo v průběhu prvního

neřízeného „náhodného projevu“ gama záření, představovala explozi čistého a pronikavého gama

superzáření. Vývoj „výbušnin“ pro impulzní gama záření zůstal nadobro zahalen naprostým

mlčením.

142

Z Mössbauerova jevu vyplývá, že prudký náraz - akustický nebo jiný - může u jistých

radioaktivních izotopů nebo jiných látek způsobit radiační záření, čímž dojde ke koherenci,

podobně jako u laserového paprsku, a uvolnění smrtonosných účinků Lze si pak představit, v

případě zvonu, že pokud byl takový radioaktivní materiál spinově polarizován a následně

opakovaně přiveden k pulzování, jaký druh smrtonosných účinků by asi vznikl. Člověk by získal

jistý druh „super graseru“.

V každém případě Mössbauerův jev představoval obrovské množství implikací pro vývoj

strategických obranných zbraní na usměrněnou energii, neboť tento jev umožnil existenci znovu

použitelných laserů s gama zářením Pořád tu však byly překážky, jež bylo nutno překonat, a ten,

kdo to dokázal, se jmenoval Josef Eerkens.

Eerkens objevil, že aplikací silných axiálních magnetických polí na vzorky specifických

lanthanoidů ve tvaru tyčí se může vytvářet vysoce koherentní organizace záření gama paprsků. Z

obou konců tyčí vycházela, jak se zjistilo, zářivá energie ve formě paprsku. Tento objev, že záření

gama paprsků lze vyladit tak, aby proudilo požadovaným směrem, přesto byl nahrazen metodami,

jež zároveň zefektivnily usměrnění gama impulzů jedním koncem tyče. Eerkens zjistil, že je možné

pozměnit tok koherentních gama impulzů tak, aby vycházely z předem určeného konce tyče, tím že

se tyč ovlivní pulzováním ultrazvuku v řádech gigacyklů. Vytvořením posuvných tlakových vln

aplikovaných na izotopovou tyč se zjistilo, že je zároveň možné usměrnit zvyšující se kaskádu

gama záření od jednoho konce k druhému. Bylo tedy možné usměrnit silný koherentní výstřel gama

paprsků, což byla možnost, která dříve nepřicházela v úvahu.

V Eerkensově návrhu spatřujeme opravdový laser s gama zářením neboli graser… Eerkens

přichází i na to, že stejné radioaktivní materiály lze donutit k vyzáření jejich radioaktivity v náhlém

rozsáhlém sledu impulzů, jsou-li patřičným způsobem stimulovány. Tento jev narušil představu, že

radioaktivní poločas rozpadu je neměnnou konstantou, protože bylo shledáno jako možné

kontrolovat rychlost rozpadu zvláštním „vylepšujícím procesem“ zahrnujícím akustickou energii…

Frekvence nezbytné pro kontrolu radioaktivity se udávají v rozmezí mezi i až 10000 gigacykly.

Znamená to, že akustická modifikace a pulzující prostředí se staly metodami, jak stimulovat

gama fotonovou kaskádu a proces laserového záření. Jinými slovy, radioaktivita je reakcí prvku na

své prostředí. Kromě toho, skutečnost, že toho bylo dosaženo akusticky, naznačuje, že tento efekt je

skalární, poněvadž akustické vlny jsou trojrozměrnou obdobou longitudinálních vln v médiu.

B. Plazma, rotace, pulzování a energie nulového bodu

1. Plazma a transmutace

Jsou tu další spojení mezi zvonem a podivným světem alternativní a potlačené fyziky,

tentokráte k jednomu z nejslavnějších jmen, vedle Nikoly Tesly, v „alternativní a potlačené fyzice"

je jím T. Henry Moray. Moray, jak mnozí vědí, zdokonalil přístroj, jenž se zdál čerpat energii z

aktivního média. Moray často mluvil o „oceánu energie bez hranic" a dokonce o tom napsal i knihu,

kterou budeme listovat. A podobně jako Tesla i Moray navrhl své vlastní přístroje, stroje, a co je pro

naše účely nejdůležitější, i plazmové trubice.

O řadu let později se Morayův výzkum soustředil na zkoumání zvláštní anomálie, která se

objevila na elektrodách uvnitř jeho plazmových trubic: u některých z kovových elektrod docházelo

k transmutaci na jiný prvek. Projevovala se tu jaderná reakce, jako by jádro absorbovalo proton

nebo vyzářilo beta částici. Protože Moray byl ohledně svého výzkumu velice tajnůstkářský, je o tom

známo poměrně málo. Záchytným bodem se zdá být Morayův patent; je tam jeden odstavec, který

popisuje, jak přesně připravit směs sirníku olovnatého tak, aby byl použitelný jako materiál pro

elektrodu. Objevil Moray, jakým způsobem transmutovat olovo ve zlato? Této anomálii týkající se

143

transmutace prvků se dá těžko uvěřit, vyjma toho, že to bylo pozorováno v posledním desetiletí u

katod při experimentech se studenou fúzí, a tyto experimenty lze bez problémů zopakovat i dnes.

Všimněte si zde výskytu jaderné transmutace - prostřednictvím nějakého neznámého

mechanismu - v kontextu s plazmou, což je další návaznost na Gerlacha a zvon.

Je tu však ještě něco dalšího. Inženýr Ken Shoulders učinil významný objev. Shoulders

vyřešil způsob, jak uvést v chod svého druhu „koherentní plazmu“, která je prostě „klastrem nábojů

převážně jedním směrem polarizovaných", on totiž přišel na tentýž princip spinové koherence, jaká

se vyskytovala u zvonu, poněvadž náboj je fenoménem spinu, víření (vortexu). Když taková

„koherentní plazma" dopadne na hliníkový plát, prokáže skenování elektronovým mikroskopem, že

miniaturní kráter vzniklý v kovu po dopadu plazmy měl za následek „transmutaci izotopů", jež jsou

„neobvyklé a v přírodě se nalézají jen vzácně". Nadto lze snadno vidět, jak se dá takový proces

identifikovat - zajisté poněkud volně - jako „fotochemický", což potvrzuje možnost, že podobný

proces nebo fenomén objevili za války Němci a byl příčinou nepochopitelných výroků o

„fotochemickém" obohacování izotopů v záznamech odposlechů z Farm Hall. Kromě toho bylo z

těchto odposlechů jasné - z Wirtzova sdělení, jež bylo kvapně ututláno dalšími vědci -, že tento

proces zahrnoval „bombardování zářením o zvláštní vlnové délce". Pokud byl zvon částečně

využíván ke zkoumání obohacování izotopů nebo transmutaci prvků, pak jeho rotování během

činnosti jasně naznačuje, že jedním z aspektů při vymýšlení jeho konceptu byla právě rezonance,

nebo frekvence.

Protože Gerlach se zajímal o otázku transmutace, můžeme bezpečně předpokládat, že zvon

byl více než jen pokročilým projektem pohonného systému. Byl též pokročilým projektem při

zkoumání základní struktury hmoty a toho, jak ji transformovat. Byl to rovněž projekt navržený ke

zkoumání potenciálů fyziky sjednoceného pole. Otázkou zůstává: co bylo základem tohoto

sjednocení?

Jedinečnost zvonu je opět manifestuje, a to dokonce i tehdy, je-li porovnán s těmito

současnými příklady, neboť zvon, třebaže se zjevně týkal plazmy a jasně se týkal i změny

koherence nebo polarizace, jako v Shouldersově práci, týkal se zřejmě ještě jednoho dalšího

aspektu: protiběžícího rotování a s tím spojené frekvence, a vynulování elektromagnetických

vektorů k vytvoření skalárního potenciálu.

2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

Podle fyzika a inženýra Moraye B. Kinga chápal sám T. Henry Moray, že ve spojení s jeho

strojem existovala čtyři tajemství:

1) Co je zdrojem energie pohánějící jeho zařízení? 2) Jak mohou tenké dráty vést „studené

proudy“, které procházejí sklem? 3) Jak může zařízení odposlouchávat běžný rozhovor na ulici

vzdálené mnoho kilometrů? 4) Jak může dojít k transmutaci prvků při nízké hladině energie?

Všechny tyto anomálie se zdají soustřeďovat kolem vlnění nebo oscilování iontů v plazmě, a to je

téma, jež Moray zdůrazňoval v celé své knize.

Jinak řečeno, Henry Moray pochopil, že tyto čtyři anomálie byly spojeny s „oscilující

plazmou“, totiž s pravidelně pulzující plazmou. Jsou však ještě další konceptuální základy zvonu.

3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

Při četbě knihy The Energy Machine o/T. Henry Moray od Moraye Kinga jsem narazil na

tento obrázek „jaderné baterie“ dr. Paula Browna a docela jsem žasl nad působivou konceptuální - a

zároveň fyzikální - podobností mezi ní a zvonem.

144

Všimněme si principu vnitřního a vnějšího vinutí s ústředním vinutím, jako u zvonu, které

jsou stimulovány radioaktivním materiálem. Cívky také naznačují, že v Brownově nápadu šlo také

o rotování. Moray King poznamenává, že General Electric s typickou horlivostí spolupracovat při

výrobě této baterie vyslali svého jaderného fyzika, aby ji prozkoumal. Paul Brown sdělil fyzikovi,

že týden nespal, neboť nedokázal vysvětlit nadbytečnou energii. Následně po tomto vyšetřování

teprve nastaly pro Paula Browna problémy, jež se vyznačovaly snahami potlačit jeho vynález,

protože se zdá, že úspěšně sestrojil samoběžící zařízení na energii nulového bodu. Lze-li to říci o

Brownově zařízení, je to jen krůček k tomu, abychom mohli tvrdit totéž o samotném zvonu,

poněvadž fungoval na podobném, i když jistě ne úplně stejném principu.

4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

Ve svých knihách o Velké pyramidě, kterou vysvětluji tak, že má vlastnosti podobné stroji, a

rozvíjím hypotézu, že šlo o zbraň, jsem se dotkl jednoho aspektu nově vznikajícího odvětví fyziky

nazývaného „nerovnovážná termodynamika“. Tato fyzika se vyvinula z pionýrské práce Ilji

Prigogina, jenž si povšiml tendence systémů samoorganizovat se, pokud jsou vystaveny extrémním

stavům nerovnováhy. K tomu, aby se nějaký systém mohl začít samoorganizovat, je zapotřebí, aby

byly splněny tři požadavky:

1. Musí být nelineární,

2. nesmí být rovnovážný, a

3. musí jím procházet proud energie.

145

Teoretické modely popisující energii nulového bodu splňují tyto požadavky. Spojení teorie

energie nulového bodu s teorií o samoorganizaci systému otevírá vědeckou možnost aktivace

koherentní interakce energie nulového bodu, jež by se mohla stát základem nové technologie.

Jak si King všímá, tyto požadavky „naznačují cestu k objevu systému, z něhož by se dala

čerpat energie nulového bodu“:

1. Je třeba pracovat s vysoce nelineárním systémem, např. Plazmou,

2. donutit ji fungovat v nerovnovážném stavu přerušovaným elektrickým výbojem, a

3. pracovat s odpovídajícími elementárními částicemi, které maximalizují svůj vliv, až vstoupí

do interakce s energií nulového bodu.

Všimněme si, o co tu jde: plazma, která musí fungovat v nerovnovážném stavu vlivem

přerušovaného elektrického výboje nebo musí pulzovat, a částice, které - podle názoru Wheelera a

dalších, jak uvidíme později - jsou jenom vířivými strukturami v éteru. Dva prvky zvonu jsou tu

přítomny - plazma a rotování -, a pokud si člověk vzpomene na bzučivý zvuk „podobající se úlu“

spojovaný se zvonem, zvuk charakteristický pro rychlé zapínání a vypínání stejnosměrného proudu

vysokého napětí onoho typu, jejž Tesla užíval při svých experimentech, můžeme se s jistotou

domýšlet, že třetí prvek tam byl přítomen rovněž, onen prvek, jejž Witkowski, jak jsme postřehli,

nebere v úvahu, přerušované a velmi rychle se opakující pulzování stejnosměrného proudu o

vysokém napětí. Byl-li tento další prvek u zvonu přítomen - což je podle mého názoru

pravděpodobné pak by to mohlo znamenat, že nešlo jen o sofistikovanou „plazmovou past“, nýbrž o

cosi více: bylo to zařízení pro energii nulového bodu, v němž se střídavě využívaly dva různé druhy

elektrické energie, stejnosměrný a střídavý proud. Jak poznamenává King, každý „přerušovaný

pohyb hmoty se stává aktivátorem energie vakua“, protože jde vlastně o pulzování víru v tomto

vakuu.

5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

Dostáváme se tak k jedinému možnému závěru ohledně samotného zvonu:

Jestliže přerušovaný pohyb jediného jádra (atomu) může aktivovat energii vakua, co se stane,

když budeme uvádět do pohybu velkou masu? To je totiž přesně ten případ, kdy se to děje v plazmě

během iontově-akustické rezonance.

To jest, pokud Němci dokázali objevit jev nízkoenergetické transmutace - a záznamy

odposlechů z Farm Hall naznačují, že ano - a spojit tuto ideu se spinově koherentní plazmou nebo s

nábojovou polarizací plazmy, což by shodně naznačoval Gerlachův výzkum, pak je to jen krůček k

ideji, že způsob, jak maximalizovat tento fenomén, spočívá ve velké agregaci hmoty - jako u

plazmy -a v další stimulaci této aktivace prostřednictvím pulzování radioaktivní substance, což

demonstroval předchozí výčet ohledně Mössbauerova jevu.

Všechny tyto faktory svědčí o tom, že Němci pomocí zvonu experimentovali se samotnou

strukturou a stavbou hmoty, energie, gravitace a časoprostoru, a to z různých důvodů: kvůli

pohonným a zbraňovým systémům, a tak dále.

6. Grayova trubice pro skalární kompresi

V Kingově knize je prověřován ještě další přístroj, u nějž lze vysledovat nápadné

konceptuální paralely se zvonem, a tím je Grayova „trubice pro skalární kompresi“.

146

Konceptuální podobu se zvonem lze pochopit ze srovnání Kingových komentářů s obrázkem

nahoře:

V roce 1986 (a ještě roku 1987) Gray patentoval obvod a trubici. Trubice je zásadním prvkem

a vykazuje charakteristické znaky podobné katodovým spínačům a trubici, jež vyvinuli Correa a

Moray. Tenká anoda, vedoucí dolů středem osy trubice, obsahuje jiskřiště. Anoda je obklopena

cylindrickou dvojitou mřížkovou katodou se dvěma mřížkami elektricky navzájem propojenými.

Tato dvojitá mřížka se chová jako dutá katoda a obsahuje žhavou plazmu. Je to klíčový

komponent… Pulzování studeného proudu vychází z rozžhavené plazmy uvnitř této katody.

Princip Grayovy trubice pro skalární kompresi je pak zřejmý z tohoto následujícího nákresu:

147

King tvrdí, že okolní cylindrická dvojitá mřížková katoda podporuje radiální, dovnitř

směřující iontový rázový impulz. To by mohlo ukazovat na „skalární kompresní“ pulz, když je

pozitivní polarizační vlna symetricky namířena směrem dovnitř, aby obklopovala anodu. Výraz

„skalární“ znamená skalární potenciál, který se objevuje tehdy, když se vyruší protikladné vektory

elektrického pole. Kvůli symetrii jsou vektory radiálního elektrického pole z iontů v dokonalém

protikladu, čímž vzniká jehlový impulz, přechodný skalární potenciál, když pulzují směrem dovnitř.

Podoba s Witkowskiho vlastní rekonstrukcí principu fungování zvonu je zcela zřejmá, stejně

jako konceptuální podobnost s Witkowskiho vlastním nákresem zvonu, který zobrazuje krátký

vodič nebo kabel vycházející z vrcholu zařízení, jako by šlo o zvětšenou verzi Grayovy trubice.

7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a

kontrabarický stav

Fyzik Wheeler si myslel, že fluktuace u energie nulového bodu -nebo dáváte-li přednost

pojmu „oscilace v éteru“ - jsou „základem veškeré hmoty a energie v našem vesmíru“. Když je tato

„fluktuace v éteru“ spinově koherentní - když se totiž „v nicotě objevuje vír“ pak je v normálním

prostoru detekována jako elementární částice.

V tomto ohledu nabízí King svoje vlastní shrnutí inženýrských principů, jež se týkají nejen

koherence energie nulového bodu, ale také klíčové oblasti stimulování žhavého plazmatu, oné nutné

„ingredience“ v alchymii fyziky éteru:

➢ Je vyžadován přerušovaný pohyb jader žhavého plazmatu; toto žhavé plazma se musí

nacházet v maximálně možném stavu polarizace nábojů (spinová koherence);

➢ Žhavá plazma musí mít patřičný tvar a musí být symetricky zhuštěna;

➢ Žhavá plazma by měla být udržována v kompenzačních elektromagnetických polích, to jest,

musí jít o pole s nulovým vektorem; toho se nejlépe dosahuje pomocí

➢ Protiběžících rotací a „vířivými formami“.

Z těchto bodů jsou tři obzvláště kritické pro stimulaci žhavého plazmatu. Prvně je tu

přerušované elektrické pulzování (o němž je třeba předpokládat, že se bude rychle opakovat, má-li

být plazma udržována v potřebném stavuj zde máme jiné vysvětlení hučivého zvuku

připomínajícího „včelín“, s nímž - jak nás o tom zpravuje Witkowski - byl zvon spojován, poněvadž

takový zvuk je charakteristický pro velmi rychlé zapínání a vypínání stejnosměrného proudu).

Druhým zásadním prvkem jsou „kompenzační elektromagnetická pole“, a třetím jsou protiběžící

elektromagnetická pole dosahující symetrické komprese pomocí rotování.

Zvážíme-li velmi pečlivě tento seznam, bude hned jasné, že operační modus zvonu a jeho

konstrukce, jak je popisoval Witkowski, obsahují všechny tyto prvky vyjma onoho přerušovaného a

opakujícího se pulzování. Dokonce i z Witkowskiho popisu a spekulativní rekonstrukce jeho

operačního módu a konstrukčních parametrů se dostaneme do blízkosti zařízení se záměrně

navrženou kvantovou koherencí. Jestliže člověk zahrne k mé vlastní domněnce přerušovaných a

opakujících se elektrických impulzů ještě i víření - vznikající rychlým zapínáním a vypínáním

stejnosměrného proudu je obrázek toho zařízení a jeho fungování téměř úplný. (A s nimi se naopak

dá počítat, že jsou v rezonanci s iontovou akustickou rezonancí tajemné látky „Xerum 525“.)

C. Vířivá mechanika éteru: teorie O. C. Hilgenberga a Carla F. Kraffta

V každé plnohodnotné teorii mechaniky éteru, nebo každé skutečné „hyperdimenzionální“

fyzice, která se o tuto teorii opírá, existují tři zákony Zde jsou:

148

1. Rotace;

2. Rotace; a

3. Rotace.

Možná je tento humorný detail přehnaný, pokud však existuje nějaký jednoduchý koncept,

který se jako konzistentní téma prolínal předcházejícími kapitolami - od Witkowskiho rekonstrukce

zvonu v kapitole čtvrté k Beardenově skalární fyzice zneužívané při zbrojení a našemu

jednoduchému schematickému vysvětlení netranslačních vnitřních sil „skalárů“ versus „vektory“ v

kapitole páté -, je to rotace, nebo pokud dáváte přednost přesnějšímu pojmu: vířivá mechanika.

Existuje však nějaký doklad, že by se Němci za války soustředili na takovou fyziku, kromě

práce a zájmů samotného velkého Gerlacha?

Vskutku takový existuje, a jak uvidíme, je tento vířivý model jaderné fyziky důkladně

rozvinutou teorií, třebaže jistě nejde o teorii hlavního proudu A není překvapující, že Němci jsou

pro ni zapálení a soustředí se na ni. Dva vědci - jejich jména jsou pečlivě vymazaná z učebnic

fyziky tak jako jméno Nikoly Tesly - se na ní podíleli obzvláště: O. C. Hilgenberg a Carl Friedrich

(nebo Frederick) Krafft.

Tuto teorii lze nazývat „teorií vířivého éteru“.

Úplnou teorii vířivého éteru i s alternativním vysvětlením fenoménů v podstatě vypracoval dr.

Hilgenberg už před válkou a ta se často citovala jako opora pro relativitu. Hilgenberg vypracoval

tyto ideje v řadě příruček vydaných v Berlíně: Über Strömungsversuche mit Senken und Quellen,

die das Wesen der Schwerkraft grundlegend erkldren (1939, „Esej týkající se proudění se vstupy a

výstupy, objasňující principiální podstatu gravitační síly“), Uber Gravitation, Tromben, und Wellen

in bewegten Medien 1931, („O gravitaci, pulzech a vlnách v pohybujícím se médiu“), Über den

Magnus-Effekt und seine Umkehrung (1933, „O Magnusově jevu a jeho zvratu“) Následoval je

zevrubný výklad modelu vířivého éteru atomové struktury ve významné poválečné brožuře nazvané

Quantenzahlen, Wirbelring-Atommodelle und Helium-Sechserring-Aufbauprinzip des

Periodensystems der chemischen Elemente (1959, „Kvantové číslo vířivého modelu atomu a princip

konstrukce hexagonálního hélia periodického systému chemických prvků“)

Zde se budeme spoléhat hlavně na Krafftovu méně technickou prezentaci, neboť v jeho knize

Ether and Matter (Éter a hmota) je představen hlavní obsah Hilgenbergových idejí.

Do teorie víření (vortexu) jsou začleněny některé kritiky teorie relativity, což by se dalo

očekávat od teorie, jež se vyvíjela před nástupem nacistů k moci a během nacistické vlády. Podobně

jako ostatní kritizuje i Krafft dogmatický matematický formalismus relativismu, tím že poukazuje

na její tautologickou povahu:

Bez ohledu na to, zda je rychlost světla ve skutečnosti konstantní, je to v Einsteinových

rovnicích přepočítaná konstanta za použití variabilních jednotek měření. Není tedy překvapující, že

tyto rovnice speciální relativity vyhověly všem takzvaným „experimentálním testům“, protože v

zásadě nejsou nic víc než matematickým ověřováním, a každé znásilnění matematického ověřování

je nemyslitelné.

Německý fyzik Hermann Fricke byl k matematickému formalismu relativity a k novým

dogmatům, jež do fyziky zavádí, ještě nemilosrdnější:

Namísto éteru tu nyní máme vzorce a rovnice, podle nichž jsou některé hvězdy milionkrát

hustší než Slunce, třebaže se skládá ze stejných chemických prvků. Předpokládá se, že budeme nyní

schopni zjistit (pomocí matematiky) průměr celého světa a rovněž počet protonů a elektronů v něm.

A konečně se předpokládá, že budeme schopni vypočítat přesný čas, kdy svět (včetně samotného

časoprostoru) vznikl explozí z jediného bodu. Co se toho všeho týče, fyzik 20. století si může

149

dovolit dělat kázání, jak je mu libo. Všechno je to akceptováno jako skoro jisté. Jenom nesmí psát o

mechanice éteru a vířivé teorii atomů nebo je začít vážně studovat - na to je uvalena klatba.

Možná však tento dogmatismus povstal z oné skutečnosti, že, „jak O. C. Hilgenberg podrobně

vysvětlil ve svých nedávno vydaných příručkách“, ony často nabízené „důkazy relativity“ -

Dopplerův červený posuv, stáčení perihelia planety Merkur, a samozřejmě selhání Michelson-

Morleyho experimentu k detekci éterického větru - „lze přičíst na vrub hydromechanické teorii

éteru, a to daleko lépe než Einsteinově relativitě“.

Zastavme se tu na chvíli a přemýšlejme, co to znamená. Přinejmenším jeden vědec v

Německu, Hilgenberg - a ve skutečnosti jich bylo mnohem více - vyvinul teorii opírající se o vířivý

model éteru, jenž představoval nejenom vyčerpávající vysvětlení gravitace a poskytl uspokojivé

vysvětlení „relativistického fenoménu“, ale jak uvidíme, právě tak podal uspokojivé vysvětlení

stavby atomu, a v některých případech tak učinil mnohem zdařileji než „nukleární“ teorie. Takové v

podstatě bylo teoretické milieu, v němž fyzikové v nacistickém Německu pracovali - jakási zvláštní

směsice avantgardních představ o kvantové mechanice a víření a starších idejí týkajících se základní

stavby, která je společná myšlení, energii a hmotě: totiž éteru. (Mělo by být zřejmé, že tímto

postulováním vířivé struktury éteru jakožto základního prvku hmoty a energie se tito vědci velice

silně odchýlili od klasického konceptu statického, nehybného a nestlačitelného éteru devatenáctého

století, jímž se inspiroval Michelson-Morleyho experiment.)

Jak Krafft upozorňuje, jedna ze sžíravých Hilgenbergových kritik patřila relativistické

interpretaci Dopplerova červeného posuvu, postulováním éteru Hilgenberg v roce 1931 stanovil v

protikladu k Einsteinovu objevu teorie „rozpínajícího se vesmíru“ zákon, který se tehdy teprve

začínal rýsovat a jejž Krafft shrnuje následovně:

Následující je tedy všeobecně platné pro všechna média: kdykoliv se sled vln pohybuje napříč

médiem, jímž prochází proud, pak pozorovatel, který se nachází v relativním klidu vůči zdroji

záření, zpozoruje úbytek frekvence a simultánní refrakci paprsku z opačného směru, než je směr,

odkud přichází proud.

Hypotéza vířivé struktury v éteru coby konstituující základny pro všechny pozorovatelné

částice a energii se rovněž příhodně spojuje s ideou proudění ve vakuu neboli energií nulového

bodu, neboť „pokud elementární či subatomární částice jsou v éteru víry, pak by bylo docela

rozumné předpokládat, že takové víry udržují tento éter v podmínkách turbulencí a proudění“.

Jak také Krafft podotýká, vířivý model také dobře funguje jako zdůvodnění persistence

individuality jakékoliv dané částice.

Tou úplně nejmimořádnější vlastností všech elementárních částic hmoty je jejich lokalizovaná

persistence inviduality a je nepochopitelné, jak se to dá vysvětlit jinak než na základě vířivého

pohybu, vlnění či pohybu ke středu působení (nebo od něj), kde zaniká nebo vychází.

Je-li éter nestlačitelný, pak může mít jenom dva druhy pohybu, jež jsou dynamicky

soběstačné, především vířivý pohyb a vlnění. Stabilita těchto dvou forem pohybu není způsobena

nějakou jedinečnou vlastností média, nýbrž je inherentní ve formě samotného pohybu. Navíc tento

model přepokládá další důležitou charakteristickou vlastnost, vlastnost překypující implikacemi

nejen ohledně „skalární fyziky“ a zvonu, nýbrž také jediného správného chápání díla Nikoly Tesly:

Dá se například přepokládat, že vířivý atom je schopen přenášet stojaté vlny v podobě uzlů a

smyček v proudnicích cirkulujícího éteru, jak o tom svědčí vzory difrakce elektronů, je to však cosi

úplně odlišného než obvyklý koncept „vlnění atomu“.

A znovu, uvažme, co to znamená: byla vypracována základní teorie spojující vířivé struktury

v éteru nejen s elementárními částicemi a prouděním vakua, ale toto proudění se nyní spojuje se

150

stojatými vlnami v samotném médiu, se strukturami, jejichž přičiněním vznikají v médiu „uzly a

smyčky“, takže začne připomínat krystalickou mřížku.

Krafft využívá k vysvětlení základní vířivé struktury elektronů a protonů následujících

nákresů.

Další následky plynoucí z této koncepce, z nichž jedna má zřejmý význam pro zvon:

Hmota protonu musí mít původ v gyrostatickém účinku cirkulujícího nebo rotujícího éteru,

buď uvnitř, nebo vně vířivých prstenců Větší hmotu protonů, je-li porovnána s elektronem, lze

připsat buď větší rychlosti cirkulačního pohybu éteru, nebo větší rychlosti cirkulujícího éteru, nebo

rozdílu v geometrických strukturách. Alterace či koherence rotace částice nebo shluku částic tedy

naopak ovlivní cirkulaci éteru a následně se promítne do hmoty tohoto shluku.

Krafft pak vysloví ohromující řadu tvrzení, jejichž podobnost se zvonem a oním oborem

fyziky, jehož se dotýká, je zřejmá:

Jestliže jeden proton a jeden neutron vytváří systém proudění éteru, jak vidíme na obrázku

atomu vodíku (nahoře), pak by mělo mnoho protonů a mnoho elektronů vytvořit podobný systém

proudů éteru, jenomže ve větším měřítku. Abychom otestovali přítomnost takových proudů éteru,

lze použít (níže) předvedený aparát. Interferometr přibližně čtvercové základny má duté kovové

koule nebo cylindry umístěné do dvou z těchto rohů. Tyto koule nebo cylindry jsou poté

elektrostaticky nabíjeny, jak vyplývá z obrázku, takže vznikne elektrostatický gradient potenciálu

(potenciálový spád) podél jednoho z rozbočených paprsků. Existuje-li proud éteru podél

elektrostatických siločar, jak to naznačují krátké rovnoběžné šipky, pak mělo dojít k posunu

interferenčních prstenců, jakmile vznikne elektrostatické pole, za předpokladu, že éter proudí s

dostatečnou rychlostí, aby vznikl účinek, jejž lze pozorovat.

Odtud je už jen krůček k představě, že by se mohly oba cylindry točit proti sobě jak

mechanicky, tak i elektricky, docházelo by k anulování vektorů a „rotační bublině“ lokálního

prostoru kolem zvonu, aby se daly studovat anomálie hmoty.

V každém případě v době publikování své práce o „kvantovém čísle“ byl Hilgenberg schopen

znovu vytvořit téměř celou periodickou tabulku, včetně vlastností velmi těžkých prvků, které ještě

nebyly objeveny.

Co z toho vyplývá?

V zásadě to, že během rozhodujícího období před druhou světovou válkou a během ní se v

nacistické Říši nacházely hlavní obrysy teorie - některé vypracované ještě před nástupem nacistů k

moci - hmoty, gravitace, atomové a subatomární struktury hmoty a fluktuací vakua nebo energie

nulového bodu. Kromě toho se tato teorie opírala o velmi jednoduchý konceptuální základ, velice

odlišný od relativity. A je pozoruhodné, zajednou z významných předpovědí této teorie je, že lokální

151

zakřivení prostoru lze modelovat a že jevu stlačení hmoty lze dosáhnout protiběžným rotováním

plazmy.

V krátkosti, pokud přepokládáme, že zvon byl pulzním zařízením, pak je důvod se domnívat,

že během experimentů se zvonem, při jeho běhu, objevili nacisté vedlejší, naprosto smrtící účinky

připomínající Mössbauerův jev, účinky, jež naznačovala skalární fyzika Toma Beardena.

152

D. Zpět k pohonům na vířivou rtuť

Je tu však ještě jedna stopa, kterou je třeba prověřit.

Připomínáme, že Witkowski se zmiňoval o mysteriózní substanci „Xerum 525“, a že to byl

jeho názor, že šlo o radioaktivní izotop rtuti ve směsi s dalšími prvky:

Před každým pokusem byl do jeho nitra umístěn jistý druh keramického podélného kontejneru

(definovaný jako „vakuová láhev“…) obloženého vrstvou olova silného přibližně 3 cm. Byl 1-1,5

metru dlouhý a naplněný zvláštní metalickou substancí s fialově zlatým odstínem, která měla při

pokojové teplotě konzistenci „lehce koagulované želatiny“ Z uvedené informace vyplývalo, že tato

substance měla krycí název „IRRXERUM-525“ nebo „IRR SERUM-525“ a mezi jinými složkami

obsahovala oxid thoria a oxid berylnatý (beryllia).

153

A jak dále uvidíme, Witkowski také končí své pátrání po zvonu komentářem, že nacisté byli

při svém výzkumu vedeni nanejvýše neobvyklým zdrojem:

(Přesto) zůstává ještě jedna sporná otázka - jak je možné, že vědci ve 40. letech dvacátého

století přesně věděli, kam se ubírají? Vždyť přece aplikovali myšlenky pocházející z fyziky XXI.

století? Jak to přijde, že si byli vědomi toho, že uskutečňují zásadní objev? Jaké argumenty museli

předložit (před započetím prací), aby uspěli v souboji s velkými a vlivnými zbrojařskými konsorcii

o přiklepnutí finančních zdrojů? A oni vyhráli na celé čáře.

Zdá se, že za celou záležitostí je cosi víc než jenom technický problém. Neobvyklost toho

všeho je shrnuta ve skutečnosti, že popisy pohonu na rtuť jsou známy už z prastarých dob - ze

starých hinduistických knih a alchymických traktátů to se dá snadno ověřit. V „Samarangana

Sutradhara“, knize staré přinejmenším 2 000 let, se například praví: „Prostřednictvím síly skryté ve

rtuti, která uvádí do pohybu vír fungující jako pohon, může člověk sedící uvnitř (stroje) cestovat po

nebi na veliké vzdálenosti tím nejúžasnějším způsobem.“

Ale je tu ještě cosi navíc.

„Xerum 525“ má jisté podivné vlastnosti, z nichž tou nikoliv poslední byl jeho „fialově zlatý

odstín“. Prastarý sanskrtský text o vimanu, starodávném indickém létacím stroji, obsahuje

následující zajímavou větu: „Na severní stranu je třeba umístit zkapalněnou směs magnetovce, slídy

a hadí kůže. A krystaly by se měly nacházet v předepsaných centrech.“ Ať už „hadí kůže“

představovala cokoliv, u prastarých „pohonů na vířivou rtuť“ jde jasně o víc než jen o běžnou rtuť.

Je to rtuť ve směsi s dalšími prvky, neboť o kousek dál tentýž text naznačuje, že je to opravdu

hodně zvláštní kapalina: „Šaktipaniaraka mán i je třeba vpravit do směsi magnetovce, rtuti, slídy a

hadí kůže.“ Naznačuje se tím, že „fialově zlatý odstín“ substance „Xerum 525“ může být

výsledkem směsi rtuti s kvazi-krystalickými nebo krystalickými prvky suspendovanými do

mikroskopických vloček v tekutině. Podobnost substance „Xerum 525“ s tímto prastarým

sanskrtským textem precizně popisujícím neobvyklou formu pohonu, jehož bylo dosaženo použitím

rtuti, jistotně naznačuje, že někdo v nacistické Říši, na nějaké velmi vysoké a utajené úrovni,

pročítal starodávné texty očima velice zkušeného fyzika. V každém případě tato další skutečnost

přispívá k větší věrohodnosti Witkowskiho náznaku o esoterním základu zvonu.

Ale ještě je tu jedna poslední věc, již je třeba zvážit.

Bili Clendenon, dobře známý ufolog a zastánce „pohonu na vířivou rtuť“, kdysi podobným

způsobem narazil na prastaré sanskrtské texty o vimanech a došel k podobným závěrům. Tehdy se

někteří Clendenonovým idejím vysmívali a samozřejmě v době, kdy psal svoji knihu Mercury: UFO

Messenger of the Gods - v převratné době po znovu sjednocení Německa - nebyl příběh o zvonu

ještě veřejně dostupný.

A tyto skutečnosti činí Clendenonovy citace a analýzy (kurzivou zvýrazněné části v

následující citaci) textů o vimanech ještě zajímavější:

V sanskrtské Samarangana Sureadhara se říká: „Uvnitř musí být umístěn pohon na rtuť, pod

nímž se nachází železný zahřívací aparát.“ Dovnitř kruhového letounu umístíte pohon na rtuť s

elektrickou/nadzvukovou komorou uprostřed dole.

„Prostřednictvím síly skryté ve rtuti, která uvádí do pohybu větrný vír fungující jako pohon,

může člověk sedící uvnitř (stroje) cestovat po nebi na veliké vzdálenosti tím nejúžasnějším

způsobem.“ - Uvolněná tepelná energie z horkého rtuťového odpařovače uvede vzdušnou

pumpu/turbínu do pohybu.

„Do vnitřní struktury musí být vestavěny čtyři masivní kontejnery na rtuť. Když se ohřejí

řízeným plamenem z železných kontejnerů, viman začne prostřednictvím rtuti vyvíjet burácející

sílu. A rázem vypadá jako perla na obloze.“ - Do pohonného systému uprostřed kruhového letounu

154

musí být instalován jeden rtuťový kotel a tři senzorové jednotky s magnetickou indukční sondou.

Jakmile se tyto rtuťové kontejnery ohřejí elektricky řízeným plamenem (odparník na horkou rtuť) z

kontejnerů, letoun pomocí rtuti vyvine nadzvukovou rychlost. A ionizovaný recirkulovaný vzduch

náhle na obloze vypadá jako perla.

Pokud si toho Bili Clendenon dokázal tolik představit, pak není třeba mnoho představivosti k

tomu, abychom viděli, jak by Walther Gerlach, sám odborník na gravitaci, spinovou polarizaci a

problematiku plazmatu rtuti, interpretoval takový text. Vskutku, pokud srovnáme Witkowskiho

popis zvonu s těmito starověkými texty - bez zprostředkujících Clendenonových spekulací začne

být podobnost ještě zřetelnější.

A pokud to všechno zní neuvěřitelně, měli bychom si připomenout článek, který se 3. ledna

1969 objevil v časopisu Science, kde vědci Schubert, Gerald a Whitehead „oznámili, že když se

pomalu rotující tepelný zdroj umístí pod miskou se rtutí, rtuť se začne otáčet opačným směrem a

nakonec nabere rychlost tak, že se otáčí rychleji než plamen“.

Zdálo by se, že v případě zvonu - ať už jde z čistě vědeckého hlediska o něco jiného - šlo z

hlediska esoterní historie o dobře uvážený pokus rekonstruovat starodávnou a ztracenou technologii

- technologii daleko pokročilejší, než byla ta, která existovala ve 30. a 40. letech dvacátého století.

E. Spekulace: Zvon jakožto zařízení skalární fyziky

Když tedy dáme dohromady veškeré alternativní poznámky z předcházejících kapitol, copak

tu máme?

Lze snad spekulovat o následujících řádcích:

1. Základní strukturou všech elementárních částic je to, že jde o vířivé struktury v éteru;

2. Hmota a „částice“ nebo samostatný „systém“ vzniká a je uchováván prostřednictvím tohoto

vířivého pohybu;

3. Vzhledem k tomu, že vír je stabilní na úrovni média (tzn. neodchyluje se žádným směrem),

a přesto stále rotuje kolem své osy, dá se pak o jakémkoliv specifickém víření jakékoliv

velikosti a v jakémkoliv systémovém kontextu říci, že má skalární signaturu. V zásadě vzato

je vlastně skalární signatura jakéhokoliv systému co do struktury a podstaty vířivá;

4. Lokální časoprostorové „médium“ neboli éter lze tedy ovlivňovat a - v protikladu k

relativitě - není nutné, aby se v přítomnosti těles velké hmotnosti zakřivoval nebo jinak

modeloval či namáhal prostor a objekty v něm se nacházející; (Mělo by být zřejmé, že to má

závažné důsledky pro vývoj zbraní a pohonných systémů.)

5. Koherencí atomického spinu by tedy měl vznikat nejen jev přesunu hmoty, jehož lze využít

při konstrukci pohonu, ale i další jevy, které lze adaptovat pro využití při vývoji zbraní,

protože vířivé struktury mohou v médiu vyvolávat stojaté vlny;

6. Tato koherentní aktivita může být dále stimulována použitím radioaktivních izotopů

vystavených rázově opakovaným pulzům či stresům „elektroakustické“ povahy, jako v

případě Mössbauerova jevu, nebo soustavným namáháním protiběžnou rotací vůči

elektromagnetickým vektorům s nulovým vektorem, nebo libovolnou kombinací obou výše

uvedených postupů Věřím, že zvonu se týkal pulzní aspekt povahy právě takové, jak jsme je

uvedli shora, vzhledem k výpovědi Witkowskiho o jeho charakteristickém zvuku;

7. Protože atomy jsou shluky víření (vortexů), je podobně možné si představit, jak transmutuje

jeden prvek v druhý rekonfiguraeí své skalární signatury -, tj. jeho „éterickou“ strukturou

longitudinálního vlnění. A protože víření je takovými strukturami doprovázeno, alterace v

jedné z nich by se mohla projevit implikací alterace u jiné, a proto v samotné struktuře

155

hmoty. Alterací této vlnové struktury by šlo případně transmutovat jakoukoliv hmotu, na niž

by působila, což lze přičíst jevu „nízkoenergetické transmutace.

Zatímco zvon prokazatelně rozvíjí mnoha různými způsoby paradigmata alternativní fyziky

probírané v této a předcházejících kapitolách, nemůže být pochyb o tom, že Němci - vedeni

Gerlachem, jehož výjimečný student Hilgenberg v hlavních obrysech naznačil vyvíjející se teorii

víření (vortexů) - na něm pracovali a zajímali se nejen o propulzní využití své nové fyziky a

technologie, nýbrž také o blahodárné i zhoubné použití ve smyslu dodavatele energie, a konečně též

o zbraně úděsné síly. Byl to prototyp „skalárního“ zařízení pro novou a sjednocenou fyziku a

nemůže byť ani na chvíli pochyb o tom, že Němci znali celkový potenciál - ať už pro naprosto

kreativní dobro i zcela destruktivní zlo - toho, co měli v rukou Skutečnost, že zvon a jeho pán -

Kammler - zmizeli po válce neznámo kam, skutečnost, že Gerlachovy zápisníky - jež nepochybně

obsahují mnoho informací k tomuto předmětu - zůstaly tajné až do dneška, skutečnost, že on a

jedině on - přes všechny ty palivo-vzduchové bomby, plyn Sarin a atomové bomby - byl

klasifikován jako „rozhodující pro válku“ (Kriegsentscheidend), je dostatečným důkazem, že

„pracovali v odvětvích fyziky, jež byly z všedního pohledu monstrózní“.

156

7. „Gerlachova nová alchymie“: Mysteriózní sérum 525

„Ačkoliv základní sloučenina je téměř nezdokumentovaná, kovové prvky (obsažené v červené

rtuti) se rýsují v šeru dějin alchymie a jejich popis zlověstně připomíná kámen filosofů, až úplně

zpět k jeho bytí ve formě »fixované«, tj. termálně stabilní rtuti, kterou pak lze »projektovat«, tj.

amalgamovat s tekutou rtutí“

S. M. Shires: Mercuric Pyro-Antimonite

A. Článek ve večerním vydání novin

V pátek 18. července 1924 uveřejnil prof. dr. Walther Gerlach, nositel Nobelovy ceny za

fyziku, zajímavý článek ve večerním vydání Frankfurter Zeitung, nazvaný „Transmutace rtuti ve

zlato“ (viz obrázek na str. 280). Článek, třebaže stručný, otevírá Pandořinu skříňku možností a

spekulací černající se propastným příslibem. Redakční úvod začíná docela nevinně:

Ke včerejší telegraficky přenesené glose o „Moderní alchymii“ připojujeme následující

příspěvek jakožto vítaný dodatek a komentář.

A s tímto krátkým oznámením následuje Gerlachův hlavní text s veškerou svou závažnou

úsečností:

V č. 29 týdenního magazínu „Physical Science“ nás prof. A. Miethe z Vysoké školy technické

v Charlottenburgu spolu s dr. Staumreichem obeznámili (se skutečností), že by mohlo být možné

indukovat dezintegraci rtuti relativné jednoduchou fyzikální metodou a jasně identifikovat zlato

jako jeden z chemických a fyzikálních produktů této dezintegrace. Až doposud jsme znali pouze

dva druhy atomových vazeb: spontánní rozpad, k němuž nedochází žádným druhem externího

vlivu. Takový externí radioaktivní dezintegrační proces poprvé uskutečnil anglický fyzik Rutherford

a krátce nato byl zopakován ve vídeňském institutu pro výzkum rádia (Institut für

Radiumforschung) dezintegrací lehčích atomů (např. u prvků, jako je lithium, bór, křemík, hliník a

tak dále) pomocí bombardování „paprsky“. Všeobecná možnost „alchymie“ už více nevyžaduje

důkazů, protože atomický výzkum demonstroval, že všechny atomy jsou sestaveny z velmi

jednoduchých stavebních bloků, z vodíku a helia, těch nejlehčích věcí…; různé chemické prvky lze

napříště rozlišit počtem komponentů a možná podle typu atomů, na něž se (nejrychleji) navazují.

Původním bodem Mietheova zkoumání bylo pozorování, že rtuťnaté lampy… prostřednictvím

velmi silného a rychlého bombardování vytvořily na vnitřním vinutí tmavou krustu. Výzkumný tým

získal ze rtuťnatých lamp větší množství takové inkrustace - bylo ověřeno, že tyto lampy

neobsahovaly žádné zlato, a přesto během 70-200 hodin při napětí 70 voltů a výkonu 400-2 000

wattů - vzniklo měřitelné množství zlata! … Množství jsou malá, vždy se pohybují mezi 1/10 až

1/100 miligramu, jsou však konkrétně vážitelná a analyzovatelná… Je naděje, že vědecké zkoumání

bude ve zvýšené míře pokračovat, protože je to v každém směru náznak, že tito autoři učinili

jedinečný a přesný zásadní objev, zvláště když uvážíme překvapivě nízkou stabilitu rtuti, je-li

vystavena stresu.

Při prvním čtení vypadá článek jako mnoho jiných populárně-vědeckých článků této doby,

kdy jaderná fyzika byla na pokraji objevu štěpení (uskutečnil je Otto Hahn o čtrnáct let později v

roce 1938): mnoho příslibů, ještě naivní nevědomost o složitostech kvantové mechaniky, které

číhaly zrovna za rohem. Dnešní fyzik by jej velice pravděpodobně odmítnul jako „zbožné přání“,

jež tak často provází vědecký objev, než se dostaví realita následných pozorování.

157

Avšak i u tohoto hlediska se vyskytují problémy, z nichž nikoliv poslední je ten, že článek

pochází od Gerlacha a že se opravdu objevil před samotným objevem jaderného štěpení. Jednoduše

řečeno, tato transmutace, zaznamenaná profesory Miethem a Straumreichem, se zdá být vyvolávána

právě „elektrolytickými“ metodami, poněvadž ono „bombardování“, na něž se odkazuje, je

vyjádřeno běžnými pojmy, jako jsou „volty“ a „watty“. Navíc kontext také naznačuje, že mají

rovněž na mysli radioaktivní bombardování - velice pravděpodobně pomocí elektricky

generovaných paprsků X.

158

A máme tu v článku ještě další zvláštnosti, které bychom neměli přehlédnout, a totiž jméno

profesora, který údajně tento objev učinil: A. Miethe. Čtenáři obeznámení s legendou o nacistickém

původu UFO rozpoznají Mietheovo jméno jako jedno z těch, jež se prý pojí se Schrieverem,

Habermohlem, Eppem, Schaubergerem a Bellonzem, kteří pro nacisty pracovali na výzkumu

létajících talířů. Mohl by to být tentýž Miethe, nebo je to dokonce příbuzný?

A konečně, představuje Gerlachovo volání po „zvýšeném úsilí“ při zkoumání tohoto jevu

konkrétní podstatu tvrzení Jana van Helsinga, že současná práce na kosmické lodi s radikálním

pohonem založeným na systému polí započala v tajných společnostech, jež se vyrojily v Německu

kolem roku 1920, dlouho předtím, než nacisté přišli k moci?

Ať už se z těchto otázek vyklube jakákoliv odpověď, jedna věc je z Gerlachova článku jistá, a

to že nepřemýšlí v rámci standardních modelů transmutace pomocí neutronového bombardování,

jež se dalo získat po objevu jaderného štěpení, jednoduše proto, že takové modely dosud

neexistovaly, a on přesto myslí na základě jakési formy transmutace uskutečněné pomocí

radioaktivního a elektromagnetického bombardování, nebo spíše stresu. Ve skutečnosti musely

Gerlachovi, jehož experiment s magnetickou rezonancí a elektronovým spinem v roce 1921 mu

vynesl Nobelovu cenu za fyziku, tyto výsledky v hlavě hučet poplašnými signály kvůli možnostem,

jakého spinu a rezonance by bylo možno za extrémních podmínek dosáhnout, kdyby získal dostatek

financí, pozornosti a podmínek pro výzkum. Věřím, že tohle je to, na co tehdy musel myslet.

Tato nahlédnutí činí z jeho závěrečných dvou komentářů ponurá odhalení. „Je naděje, že

vědecké zkoumání bude ve zvýšené míře pokračovat,“ naléhá Gerlach, „protože je to v každém

směru náznak, že tito autoři učinili jedinečný a přesný zásadní objev, zvláště když uvážíme

překvapivě nízkou stabilitu rtuti, je-li vystavena stresu.“ Je to známý výkřik vědce naléhavě

žádajícího o další financování výzkumu. A vzhledem k proslulosti jeho i novin, v nichž uveřejnil

svoji žádost, může být zamýšlený cíl jeho poznámek jediný: německá vláda a mnozí její příznivci z

řad finančních společností.

Všimněme si však závěrečné poznámky týkající se „překvapivě nízké stability rtuti, je-li

vystavena stresu“. Gerlach tu několika slovy oznamuje, jakým směrem by si přál takový výzkum

vést: vystavit viskózní kov o vysoké měrné hmotnosti a s nízkou stabilitou, jako je rtuť, stresu. A

vzhledem ke kontextu víme, jaký druh stresu má na mysli: radioaktivní a elektrický. Gerlach zřejmě

vydedukoval následující: může-li takovými jednoduchými prostředky dosáhnout toho, aby se

nepatrná množství rtuti transmutovala ve zlato, pak to musí znamenat, že tyto podmínky vyvolávají

ve rtuti jistý druh nestability. A tím se před ním otevřel úplně nový svět možností, svět, jejž nazývá

„alchymickým“.

Nahlíženo v kontextu předcházejících kapitol vyvstává nyní před námi netušená a velice

sugestivní konstelace vztahů. A na konci tohoto příběhu tu máme Gerlacha:

1. jak vede nejtajnější zbrojní projekt nacistického Německa (Zvon);

2. tento projekt podle všeho zahrnuje užití extrémně vysokého napětí vzhledem k tomu, že

zařízení samotné mělo porty pro kabeláž vysokého elektrického napětí, vzhledem k tomu, že

onen kruhový monument s nádrží měl rovněž podobné porty, a vzhledem k tomu, že členem

vědecko-výzkumného týmu projektu Zvon byl dr. Kurt Debus, odborník na vysoké napětí;

3. projekt zjevně využíval nějaký kapalný materiál o vysoké měrné hmotnosti, mysteriózní

„Xerum 525“, jež bylo velmi pravděpodobně nějakým izotopem rtuti, jak Witkowski

věrohodně argumentuje;

4. tato kapalina byla umístěna ve zvonu v lahvích obložených vrstvou olova, protože ten

vydával silnou radiaci naznačující, že sérem či kapalinou mohla být rtuť silně obohacená

radioaktivními materiály;

159

5. tato kapalina byla uvedena do rotace při extrémně vysokých otáčkách mechanické (a možná

i elektrické) povahy;

6. a poté byla pravděpodobně vystavena rázově opakovaným pulzům stejnosměrného proudu,

jak jsem se snažil dokázat.

Tím vším se chce říct, že Gerlach vedl na sklonku druhé světové války projekt, který zjevně

zahrnoval nějakou kapalinu s vlastnostmi podobnými rtuti, jež byla poté vystavena stresu právě tak,

jak to zdůrazňoval jeho článek.

Ovšem na počátku tohoto příběhu tu máme Gerlacha, jak píše pro oblíbené německé noviny

článek naznačující v hlavních rysech velmi podobné možnosti a dožaduje se nenápadně, přesto

zcela jasně vědeckého úsilí ve velkém měřítku, aby mohl zkoumat právě rtuť vystavenou

radioaktivnímu a elektrickému stresu.

Následně to vypadá, že někdo někde uvnitř výmarského Německa četl Gerlachův článek a

rozhodl se jeho projekt podpořit. Zvon byl tedy možná projekt, který byl v roce 1945 v běhu

pravděpodobně již jednadvacet let! Jinými slovy, „zvon“ představuje vyvrcholení projektu, který

začal devět let předtím, než Třetí říše vůbec začala existovat.

A co je důležitější, že Gerlachovy poznámky rovněž zvláštním způsobem potvrzují

mysteriózní rozpravu vědců internovaných ve Farm Hall, kteří mluvili o „fotochemickém“ procesu

obohacování izotopů, jejž Spojenci neznali, procesu, který evokuje „studenou fúzi“, neboť Gerlach

v roce 1924 myslí právě v takových náležitostech: k transmutaci prvku s nízkou stabilitou dojde tak,

že se vystaví velkému stresu elektrické a radioaktivní povahy. A pro případ, že by se na to

zapomnělo - ze všech vědců internovaných ve Farm Hall to byl právě Gerlach, kdo byl vyznamenán

pochybnou poctou dalšího vyslýchání ze strany amerických úřadů ještě dlouho poté, co byli jeho

kolegové propuštěni a odesláni do okupovaného Německa. Ze všech vědců internovaných ve Farm

Hall to byl právě Gerlach, kdo - jak se zdá - se uzavřel do svého vlastního světa „separace

magnetických polí“ a „gravitace lokálního prostoru“, což jsou poznámky, nad nimiž, jsem si jist,

museli zvednout obočí nejen jeho britští věznitelé, nýbrž také jeho kolegové vědci.

Existuje však v literatuře něco, co by naznačovalo, že taková forma „radioaktivně obohacené“

rtuti by mohla mít nějaké zvláštní fyzikální vlastnosti? Jak jsem napsal už ve své předcházející

knize o nacistických tajných zbraních, Říše Černého slunce, mohlo by to vypadat, že právě taková

substance opravdu existuje:

Co bylo to mysteriózní „Xerum 525“? Když jsem poprvé četl o tomto zvláštním materiálu,

myslel jsem, že by mohlo jít o nějaký radioaktivní izotop rtuti, nebo možná silněji radioaktivní

substanci v jakémsi druhu chemického roztoku.

Stojí možná za povšimnutí, že se nedávno uvádělo, že zvláštní substance známá jako „červená

rtuť“, neboli oxid rtuťnato-antimoničitý, se údajně vyznačuje vlastností silně vyzařovat neutrony,

je-li vystavena náhlému explozivnímu stresu, a má se za to, že je neštěpnou metodou spouštění

obrovských fúzních reakcí vodíkové bomby, stejně jako sama o sobě umožňuje … explozi v řádu

několika kilotun. Možná Němci během války na podobnou substanci narazili.

Jenže co přesně vlastněji červená rtuť? Je to nějaký nový druh konvenční třaskaviny schopné

spouštět fúzní reakce v deuteriu a tritiu bez nutnosti atomové bomby coby roznětky, jak tvrdí

někteří, čímž se z „čisté fúzní“ bomby stává děsivá možnost? Nebo to je, jak tvrdí jiní, jen

fantastická smyšlenka z období po studené válce?

160

B. Pyroantimonit rtuťnatý neboli červená rtuť (oxid rtuťnato-

antimoničitý)

1. Krycí jméno DOVE

Červená rtuť, nebo oxid rtuťnato-antimoničitý - chemickým vzorcem Hg2Sb2C7 - měla

krátkou, i když slavnou životní dráhu jakožto jaderná hrozba v devadesátých letech dvacátého

století. Příběh začal více či méně souběžně v různých částech světa, protože mysteriózní substance

stála, zdá se, v pozadí série vražd na černém trhu se zbraněmi v Jižní Africe po pádu apartheidu,

překažené pokusy o pašování v tehdy právě znovu sjednoceném Německu, a podle některých zpráv

byla předmětem zájmu takových „zájmových zemí“, jako byly Libye a Irák, jimž měla sloužit jako

základ pro jejich vlastní jaderné zbrojní programy. Pak téměř tak rychle, jako se tato mysteriózní

substance objevila, vydala Americká komise pro atomovou energii prohlášení, jímž samotnou

substanci a celou věc označila za mystifikaci, a stejně to učinily četné národní a mezinárodní úřady

pro jaderný dozor.

Jenže jedním fyzikem, který tuto záležitost neodmítl jako pustý výmysl, byl americký

vynálezce neutronové bomby, dr. Sam Cohen. Cohen byl přiveden na myšlenku „čisté fúzní“ bomby

- to znamená vodíkové bomby, jež nevyžaduje atomovou bombu jako roznětku - během své

návštěvy v Lawrence Livermore Laboratories, kde pobýval na jaře roku 1958. (Důvodem, proč je v

běžné vodíkové bombě potřeba jako „roznětka“ atomová bomba, je to, že podle běžné jaderné a

termonukleární teorie je nutný obrovský žár a tlak, aby se rozběhly fúzní reakce, a toho lze

dosáhnout jenom atomovou bombou, která ohřeje atomy deuteria a tritia - těžkých vodíkových

izotopů s jedním a dvěma neutrony v jádru navíc - dostatečnou energií, aby u velkého množství

došlo ke srážce a fúzí z nich vznikly atomy hélia, s čímž koresponduje uvolnění obrovské

explozivní energie a neutronů. Tyto neutrony, jež atomy hélia nepotřebují, jsou „vykopnuty“ ven,

aby vytvořily smrtonosnou, leč krátkodobou radiaci. Tedy většina dlouhodobého záření u běžných

vodíkových bomb nepochází z fúzní reakce, nýbrž ze štěpné reakce atomové bomby, která spouští

vodíkovou bombu.) V průběhu této návštěvy byl Cohen informován o projektu čisté fúzní bomby.

Toto zařízení, s krycím názvem DOVE (holubice), mě fascinovalo. Neobsahovalo žádný

štěpný materiál; spíše se jeho explozivní síla odvozovala od těžkého vodíku - deuteria a tritia.

Vzhledem k extrémně nízkým jaderným nákladům a velkému účinku - srovnatelnému s opravdu

velkou konvenční bombou - by při vojenském využití znamenalo revolučně novou třídu zbraní.

Zařízení této povahy má účinek rovnající se 10 tunám TNT a mohlo by zlikvidovat oddíly nepřítele

do vzdálenosti stovek metrů, aniž by došlo k podstatnější destrukci a kontaminaci měst.

Mít takové zařízení představovalo pro americkou armádu víc než jen teoretický zájem, neboť

takové zařízení by stálo „zhruba setinu toho co bojová štěpná zbraň, což znamená, že by se dalo

vyrábět po stovkách“.

Teoretické pozadí takového zařízení bylo přitom prosté.

Nejslibnějším začátkem bylo použít velkou, sférickou a vysoce explozivní nálož ke

koncentraci explozivní energie ve velmi malém pouzdru obsahujícím deuterium a tritium.

Teoreticky by mělo vyvolat požadovanou termonukleární reakci. Program po řadu let pokračoval,

až konečně byl zastaven pro nedostatek pokroku. Později se k němu laboratoř v Los Alamos musela

vrátit. K mému i jejich zklamání se však problém nepodařilo vyřešit Program byl definitivně

ukončen.

Teoreticky by totiž mělo být možné použít implozní detonátor k běžné atomové bombě, a

místo toho, aby byl použit ke kompresi kritického množství plutonia k iniciaci štěpení, dalo by se

toto plutonium nahradit deuteriem nebo tritiem, dostatečně je zhustit, aby se uvolnila energie a

161

zvýšila se denzita, a následně i statistická pravděpodobnost kolize (fúze) těžkých vodíkových

atomů, a ejhle! Dostali bychom „malou“ vodíkovou bombu bez potřeby atomové bomby, která by

se měla odpalovat.

Jenže tohle úsilí nikam nevedlo a mělo by být jasné proč: žádná konvenční třaskavina nemá

dostatečnou brilanci (Tj. ničivé působení třaskaviny na své bezprostřední okolí rázem detonačních

zplodin.) na to, aby došlo ke kompresi těžkého vodíku, která by iniciovala fúzní tlak a reakce. Tím

je nám poskytnuta stopa, o čem dr. Cohen ve svém článku nevypráví: Spojené státy hledaly

konvenční třaskavinu s dostatečnou brilanci, která - použije-li se v implozním detonátoru - by

dokázala stlačit těžký vodík tak, aby se uvolnila fúzní energie a tlak. Pokud by byla nalezena,

atomová bomba by byla na vyhynutí stejně jako blboun nejapný, a to ze dvou dobrých důvodů.

Zaprvé, pokud by bylo možné takovou konvenční třaskavinu nalézt, pak by se dala použít jako silná

třaskavina i sama o sobě, čímž by vyrušila potřebu strategických a taktických zbraní s nízkou

účinností, poněvadž by byla daleko menší než palivo-vzduchová bomba podobného účinku a méně

nákladná než její štěpný protějšek. Zadruhé, pokud by byla taková třaskavina nalezena, pak, jak se

Cohen svěřuje, by se dala použít jako detonátor pro velmi malou, „čistou“ neutronovou vodíkovou

bombu, nebo, a s tím se Cohen nesvěřuje, jako detonátor pro senzační strategickou vodíkovou

bombu s účinností velikosti města nebo okresu. V každém případě by stála daleko méně než

konvenční termonukleární bomba.

Tady ovšem příběh, jak jej líčí Cohen, končí, a to až do chvíle, kdy se rozpadá Sovětský svaz

a nové ruské republiky jeví větší ochotu sdílet informace o svém výzkumu jaderných zbraní.

Několik let předtím, než byl v laboratořích Livermore spuštěn (projekt) DOVE, začali Sověti

se svým vlastním vývojem „čisté fúzní“ bomby. Na rozdíl od Američanů téměř nic neskrývali a

prohlašovali, že jde o výzkum zaměřený výhradně pro mírové účely. V roce 1957 prezentoval I. A.

Arcimovič, sovětský konstruktér jaderných zbraní, v Ženevě svoji práci, popisující experimenty

uskutečněné v roce 1952 a opírající se o stejnou vysoce třaskavou implozní technologii, jaká byla

použita u DOVE. Prohlásil, že se jim podařilo dosáhnout pokroku. Krátce nato se však sovětští

badatelé přestali o tomto projektu na veřejnosti zmiňovat.

Na druhé straně sovětská armáda bez váhání psala o takových zařízeních ve svých dostupných

vojenských materiálech. V roce 1961 popisoval plukovník M. Pavlov, píšící pro Rudou hvězdu,

téměř doslova to, o čem jsem zpravil Paula Nitze. Pavlovovy výpočty účinnosti zbraně se téměř

kryly s mými, jež byly tajné. Znamenalo to, že třebaže Sověti o výzkumu na DOVE nemluvili,

pokračovali v něm.

Potom v roce 1992 odhalil ruský expert na jaderné zbraně detaily o tom, co Rusové nazývali

„třetí generací jaderných zbraní“, zbraní, jež by mohly mít „dvojnásobný účinek“ při „stonásobném

snížení hmotnosti ve srovnání s existujícími zbraněmi“. Cohen cituje jiného ruského odborníka na

toto téma, který tvrdí: „Shodíte pár set malých bomb na cizí území, nepřítel je zničen, ale

útočníkovi nehrozí žádné následky,“ neboť u takových zbraní nedochází k tvorbě smrtonosného,

dlouho působícího radioaktivního spadu, který by se trousil po celé zemi až k hranicím toho, kdo je

shodil. Člověku znovu přijdou na mysl nacistické palivo-vzduchové bomby v raketových bateriích

na východní frontě, jenomže v tomto případě to opravdu je kombinace slovních spojení „taktické

atomové zbraně“ a „kobercové bombardování“.

Jak Cohen vysvětluje, „dvojnásobný účinek“ při „stonásobném snížení hmotnosti“ jasně

naznačuje, že Rusové nemluvili o běžných bojových taktických jaderných zbraní, protože dokonce i

nejčistšího plutonia by prostě muselo být přinejmenším několik set gramů, aby bylo dost materiálu

ke vzniku spontánního štěpení. Pod jistým prahem hmotnosti je štěpení nemožné a stonásobné

snížení by zbraň postavenou na štěpení činilo nemyslitelnou. Rusové tedy museli mluvit o „čisté

fúzní“ zbrani, o „nějaké verzi DOVE, postavené na detonační technologii, která ve Spojených

státech neexistuje“.

162

Jinak řečeno, byly tu jen dvě možnosti, jak interpretovat ruské poznámky: buď lhali, nebo

objevili svatý grál sestrojení termonukleární bomby, konvenční třaskavinu s dostatečnou brilancí,

aby došlo ke kompresi těžkého vodíku, která by iniciovala fúzní tlak a reakce.

A tady Cohen zpravuje, třebaže jen stručně, o úplně novém druhu konvenční třaskaviny, u níž

je červená rtuť jedinou látkou:

V předchozích letech se veřejný výzkum zaměřil na novou třídu materiálů (včetně červené

rtuti), o níž se mluví jako o balotechnice. Tyto materiály využívají řady prvků v práškové formě o

nízké denzitě. Jsou-li vystaveny šokové kompresi za vysokého tlaku, dojde k chemické reakci,

během níž se může za jistých podmínek uvolnit takové množství energie, které je znatelně větší než

u silných výbušnin. Balotechnika tedy nabízí významně větší naději na úspěch pro získání čisté

fúzní zbraně s velmi nízkou účinností než technologie silných výbušnin, které jsme spolu s

ostatními národy zkoumali.

Cohen rovněž poznamenává, že červená rtuť byla v bývalém Sovětském svazu údajně

vyvíjena jako detonátor pro jaderné hlavice. Ve skutečnosti byla její účinnost coby detonátoru tak

veliká, že bomba velikosti ručního granátu by postačovala k tomu, aby velikou zaoceánskou loď

odfoukla z hladiny. Když si povšiml skutečnosti, že CIA a různé další americké agentury odbyly

události kolem „červené rtuti“ jako smyšlenky, které nicméně braly vážně - „ať už to znamená

cokoliv,“ vtipkuje Cohen -, už se k tomu dále nevyslovuje.

2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

Co má ale tohle všechno společného s červenou rtutí a se zvonem? Odpověď je docela složitá,

a abychom pochopili proč, je třeba umístit poznámky dr. Cohena do kontextu veřejné historie

vývoje jaderných zbraní. Zařízení na čistou fúzi představuje tu poslední z četných generací

jaderných zbraní. Shrnout je lze následovně:

První generace zbraní:

Tato generace zbraní prošla třemi rozdílnými fázemi, od nejjednodušší k té komplexnější:

1. Radiologické zbraně („špinavá bomba“): Nejjednodušší druh jaderné zbraně, kde výbuch

klasické trhaviny rozpráší smrtonosný radioaktivní spad do širokého okolí. Exploze je čistě

konvenční, ačkoliv vyžaduje primitivní jadernou technologii k vytvoření požadovaných

radioaktivních izotopů v množství dostatečném pro takovou zbraň. Toto je onen typ zbraně,

jíž - jak se mnozí chybně domnívají - Třetí říše jako jediné jaderné zbraně vlastně kdy

dosáhla;

2. „Bomba s nedokonalým jaderným štěpením“ nebo „slabá atomová“ bomba: tento typ

zařízení opravdu vyvolá jakési jaderné hoření štěpného materiálu, vytvoří obrovskou

explozi, ale k úplné štěpné reakci nedojde. Je to kříženec mezi výše uvedenou „špinavou“

bombou a dokonalým štěpným zařízením, jak se o něm mluví dole. Exploze, protože

nedošlo k úplnému spálení jaderného materiálu, je rovněž velmi špinavá. Účinek bomby by

se mohl pohybovat ve zlomcích kilotuny, podle běžných měřítek je sice stále ještě obrovský,

ale velice vzdálen opravdové atomové bombě. Atomový efekt takové bomby, jakési

„selhavší výbušné žabky“, vypadá jako typická exploze a projevuje se tlakovou vlnou,

nicméně pořád jde o „selhání“.

3. Čisté štěpení nebo atomová bomba: tento typ zařízení je první pravou jadernou bombou, u

níž jsou (pod)kritická množství uranu 235 nebo plutonia 239 proti sobě vymrštěna

dostatečně rychle, aby začala emitovat rychlé neutrony, jež potom začnou štěpit atomy

kritického množství geometrickou řadou řetězové reakce, a dojde ke kolosální explozi

163

atomové bomby. Podkritická množství jsou obvykle stlačena implozním detonátorem

trhaviny obklopující kouli plutonia, která je stlačena do nadkritické hmoty. Nicméně něco z

kritického množství zůstane explozí nespáleno bez ohledu na to, jak účinná byla, a

vedlejším produktem takových zbraní je vždy smrtonosný radioaktivní spad. Všimněme si

toho, že aby se dosáhlo tohoto konečného stádia, je žádoucí - nikoliv nutná - technologie

základního reaktoru, neboť nejúčinnějším štěpným materiálem pro takové zařízení je

plutonium, jejž může syntetizovat jenom plně funkční reaktor. Až pokročíme, nabude tento

bod významu.

Druhá generace zbraní:

Další generace zbraní prošla třemi různými časovými fázemi:

1. Posílené štěpné zbraně: Jak se jaderná technologie vyvíjela a zdokonalovala pomocí

separace izotopů a obohacováním, bylo dosahováno lepší jakosti štěpných materiálů pro

výrobu jaderných zbraní dovolujících daleko účinnější spalování kritického množství během

exploze a tomu úměrný pokles množství smrtonosného radioaktivního spadu. Dodatečně se

některými materiály, které emitují neutrony, jako třeba deuterium nebo tritium, „přisolí“

kritické množství, čímž vznikne dodatečná exploze vysoce energetických neutronů, jimiž se

zvýší množství neutronů v řetězové reakci a účinek bomby, což umožňuje výrobu menších

bomb s větším účinkem. Je to první krok směrem k miniaturizaci atomové bomby stejně

jako první krok směrem k plnohodnotné vodíkové bombě. Atomové bomby tohoto druhu

mohou být rovněž velmi velké s účinkem několika desítek kilotun. Je to onen druh zbraně, o

němž někteří tvrdí, že byl nacistickým Německem testován v březnu 1945 na vojenském

cvičišti v Ohrdrufu v Durynsku.

2. Dvoufázová jaderná zbraň na bázi „štěpení-slučování“ nebo třífázová na bázi „štěpení-

slučování-štěpení“, nebo plnohodnotná vodíková bomba: Dalším krokem po posílené štěpné

zbrani bylo přinutit těžký vodík, komponent bomby, aby se stal hlavním činitelem

explozivní reakce této zbraně, takže se bomba napakuje dostatkem termonukleárního

materiálu, a když se odpálí atomová bomba, vzniklý enormní tlak a teplota stlačí tento

materiál do té míry, že jeho atomy do sebe začnou narážet a slučovat se, nebo „fúzovat“

(spíše než se štěpit a rozdělovat), uvolňuje se opravdu úžasné množství energie a volných

neutronů. Účinek prvních exemplářů takových zbraní se uváděl v desítkách megatun (jeden

milion tun TNT se rovná mega tuně, zatímco atomová bomba se pohybuje pouze v řádu

kilotun, čili tisíců tun TNT). Když fúzní reakce uvolňuje obrovské záření, jde o gama záření,

X-záření a volné neutrony, které - třebaže smrtící - se po explozi rozptylují daleko rychleji

ve srovnání s radiací způsobenou atomovou bombou použitou k odpálení vodíkové bomby,

jež přetrvává roky. Teoreticky neexistuje žádná hranice velikosti vodíkové bomby. (Největší

vodíkovou bombu, jež byla kdy testována, o síle 57 megatun, vyrobili v Sovětském svazu,

kde byla odpálena 30. října 1961.) Tento druh bomby může mít přidanou druhou atomovou

bombu pro zvýšení účinku a radioaktivního spadu. Předpokládá to existenci vysoce

rozvinuté jaderné technologie jak pro miniaturizaci atomové bomby, tak i pro vytvoření

dostatečného množství termonukleárního materiálu - deuteria a tritia, izotopů těžkého

vodíku - k termonukleárnímu výbuchu.

3. Neutronová bomba: U tohoto druhu bomby je atomová bomba coby detonátor sestrojena v

tak malé velikosti a účinnosti, jak je to jen možné, neboť jde o součást těžkého vodíku.

Cílem je iniciovat co nejmenší atomovou explozi a radioaktivitu ze štěpné reakce, zatímco

radioaktivita z neutronů těžkého vodíku má být co největší. Následky výbuchu takové

zbraně jsou relativně malé, zatímco její radioaktivní účinky jsou značné. Cílem je

minimalizovat škody na budovách, jednotky nepřítele jsou však zlikvidovány. Co do účinku

164

je neutronová bomba pravým opakem posílené štěpné zbraně. U posledně jmenované se

těžký vodík využívá k „posílení“ účinku samotné atomové exploze, ale u neutronové bomby

je atomové exploze využito ke „zvýšení“ emitace neutronů těžkého vodíku. Záměrem

posílené štěpné bomby je zesílit explozi; smyslem neutronové bomby je redukce

dlouhodobé radioaktivity a atomové exploze, kdežto krátkodobá smrtonosná neutronová

radiace je umocněna. Tento typ bomby vyžaduje jak tu nejrozvinutější jadernou technologii

k produkci velmi čistého štěpného materiálu, tak i konvenční třaskaviny používané ke

kompletaci, vědecké poznatky o geometrii pro shromažďování kritického množství a

technologii k produkci těžkého vodíku nebo jiného termonukleárního materiálu ve velkém

množství.

4. Bomba „soudného dne“ nebo hlavice „se zesíleným, zamořením“. I když přímo nemluvíme

o bombě ve vlastním smyslu tohoto slova, je třeba se o tomto druhu jaderných hlavic zmínit.

Hlavice „se zesíleným zamořením“ je prostě plnohodnotná atomová nebo vodíková bomba,

která se „nadopuje“ nebo „přisolí“ vysoce radioaktivním materiálem, jako je třeba kobalt-60

nebo stroncium-90. Cílem není jenom dosáhnout velké exploze s maximálním fyzikálním

účinkem, nýbrž také vytvořit velké kvantum smrtonosného a dlouhodobého radioaktivního

spadu, který zasáhne rozsáhlé oblasti nebo území nepřítele. „Přisolit“ lze jakoukoliv plně

štěpnou nebo fúzní hlavici, třebaže se mělo za to, že pro takové účely je nejlepší normální

vodíková bomba, poněvadž hřibovitý mrak z exploze dosáhne vysoko do stratosféry a

roznese spad na obrovské vzdálenosti. Tyto typy zbraní soudného dne měly samozřejmě

stejné následky pro národ, který je použil, stejně jako pro národ, na nějž byly zacíleny. Šlo o

zbraně soudného dne z konce 50. a počátku 60. let dvacátého století. Tento druh zbraně, i

když obludné, představoval důležitý krok k vytvoření třetí generace zbraní, neboť „přisolit“

bombu exotickými izotopy vyžaduje existenci dostatečně velké a rozvinuté jaderné

technologie, aby bylo možno vytvořit takové izotopy v potřebném množství. Vyžaduje to

sofistikovanou reaktorovou technologii.

Třetí generace zbraní:

Čistá fúzní nebo čistá vodíková bomba.

Toto je onen typ zbraně, o níž snil projekt DOVE a na niž činí narážky ruští vojenští experti

citovaní Cohenem. Jak jsme již viděli, úplně se obejde bez atomové bomby, jež má zažehnout

termonukleární explozi. Lze tedy vytvořit velmi „malý“ jaderný výbuch, jehož jediným cílem je

uvolnit smrtonosné, i když jen krátkodobé neutronové záření na ploše o průměru několika set metrů,

jež likviduje všechno živé, ale způsobuje jen minimální materiální škody. Tento druh

termonukleární zbraně nevyžaduje jen schopnost vyrábět těžký vodík v potřebném množství, ale

také zásadní objev na poli konvenčních třaskavin k dosažení nutného tlaku a energie, které atomy

vyžadují pro spuštění fuze, aniž by bylo třeba atomové bomby jakožto „roznětky“.

To, o čem se zmiňuje dr. Cohen, jak jsme už viděli, je malé zařízení s ekvivalentem účinku

exploze deseti tun TNT, což je podle jaderného měřítka „malý“ výbuch. Jenže představa, že taková

exploze nezpůsobí žádné materiální škody, je nesmysl. Jenom si představte, co by se stalo, kdyby se

odpálilo deset tun TNT, a pochopíte to. V každém případě, pokud by bylo možné takovou zbraň

sestrojit, naprosto jasně by to představovalo jadernou noční můru, protože už by nebylo nutné se

snažit získat atomovou bombu, když můžete mít mnohem účinnější zařízení za méně peněz. Kromě

toho, když už nepotřebujete atomovou bombu, jsou radiační účinky velice krátkodobé, neboť zbraní

uvolněné neutrony posléze (a to velmi rychle) ztratí „páru“ a svoji letalitu. Krátce a dobře, nejsou tu

v podstatě žádné radioaktivní následky jaderného úderu.

165

A tady se skrývá rozhodující, třebaže těžko představitelné nebezpečí. Připomeneme, že účinek

termonukleární zbraně může být obrovský, v řádu desítek, ne-li stovek megatun. Takže v mezích

těchto - navíc ještě neznámých - možností každého takového průlomového objevu na poli

balotechnických třaskavin by takové fúzní bomby byly, jak si lze představit, naprosto ohromující.

Máme tu co dělat se strašlivou vyhlídkou na termonukleární bombu, která by dokázala zničit

výbuchem celé město (nebo oblast), a přesto by byla levná, lehká a poměrně malá, ovšem také

téměř bez radioaktivních následků pro národ či skupinu, jež by ji použila, a téměř bez radioaktivní

signatury, jež by umožnila, aby bylo takové zařízení detekováno.

3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

Vstupujeme teď do temného a ponurého světa výzkumu jaderných zbraní na sklonku

dvacátého století, světa se svým vlastním, velice sugestivním napojením na zvon, protože přesně

takový průlom v konvenčních třaskavinách se údajně povedl u tajemné sloučeniny nazývané

„červená rtuť“. Stojí tedy za to podrobně vylíčit její příběh, „návod“ na její sestavení a možný vztah

ke zvonu i k mysteriózní látce „Xerum 525“.

Legenda o červené rtuti

Legenda o červené rtuti začala bezprostředně po dozvucích „pádu“ komunistického Ruska. S

jeho zhroucením se řada ruských jaderných vědců ocitla bez práce i peněz a začali na černém trhu

rozprodávat ruská jaderná tajemství. Jedním z nich byla červená rtuť. Moc by se o tom nevědělo,

kdyby se tento příběh nevynořil ve spojení s řadou prapodivných vražd v Jihoafrické republice,

vražd, jež posílily možnost, že pokrok v jaderném zbrojení v Jižní Africe pokročil za vlády

apartheidu mnohem dál, než si kdo předtím dokázal představit. Příběh se vcelku příhodně vynořil

rovněž v Německu, když německá vláda úspěšně překazila celou řadu pokusů o pašování jaderného

materiálu, včetně údajného pašování červené rtuti. (Hounam a McQuillan si všimli, že ruský

špionážní satelit neustále sledoval západoněmeckou verzi Oblasti 51, tajnou oblast v Zaire ve

střední Africe, kterou provozovala německá firma OTRAG (Orbital Transport and Rockets, AG),

což je západoněmecká společnost zabývající se výzkumem střel s plochou dráhou letu. Podle

Hounama a McQuillana Rusové rovněž znali mnohé o rozsahu jihoafrického programu jaderné

bomby. „Lze to spojovat,“ poznamenávají, „s výměnou špiónů, jež se odehrála mezi Moskvou a

Bonnem v roce 1969. Podle čínských (!) zpravodajských zdrojů bylo několik západních Němců,

zadržovaných v Sovětském svazu, vyměněno za sovětského špióna Viktora Loginova. Matoucí je

pouze to, že Loginov byl chycen při špionáži v Jižní Africe a tajně předán do Západního Německa“.

V důsledku toho ukazuje prst zase jednou do Západního Německa, a nikoliv na Izrael, jako na

skutečného technologického zprostředkovatele vývoje jaderné bomby v Jižní Africe. Závěr je jasný:

Západní Německo využívalo Jižní Afriku jako zástupce při vývoji vlastního jaderného arsenálu,

zachovávajíc do písmene přesný výklad závazků plynoucí ze spojenecké smlouvy s NATO, přičemž

souběžně obcházelo ducha této smlouvy. Nemá to očernit konání západoněmecké vlády, neboť

žádná mocnost nacházející se v pozici Německa by se nemohla rozumně spoléhat na dobré úmysly

svých dřívějších nepřátel, Francie, Velké Británie, Spojených států nebo Sovětského svazu, kdyby

hrozila válka nebo jaderný úder mezi Východem a Západem.)

Historka o červené rtuti však nemá přímo nic společného s řadou úmrtí, jež se ve spojení s ní

záhadně vyskytla, ale se samotnými jejími vlastnostmi, protože jde údajně o jednu z ceněných

„balotechnických třaskavin“, tj. „konveční“ třaskavinu schopnou iniciovat termonukleární fúzi bez

atomové bomby.

Autoři Peter Hounam a Steve McQuillan, kteří bádali a publikovali to, co je možná jediným

šetřením tohoto předmětu v knižní podobě, The Mini-Nuke Conspiracy: Mandelďs Nuclear

166

Nightmare, vystopovali původ této látky až k tajným ruským jaderným zařízením v okolí města

Sverdlovsk. Byli kontaktováni Rusem jménem „Georg“, jenž je rychle seznámil s mnoha jejími

vlastnostmi:

„Když se vyrobí, má podobu prášku, který je tmavě červený. My jej však ozáříme v jaderném

reaktoru, čímž se změní ve velmi těžkou kapalinu vínové barvy. Je velice, velice drahá, protože je

tak obtížné ji vyrobit…“

Georg přešel do šepotu: „Ty víš, příteli, že červenou rtuť lze mimo jiné využít při výrobě

jaderných zbraní. Můžeš je ovšem sestrojit úplně jinak, než jak jste na Západě zvyklí, a použít je

mohou i zaostalé země. A to je důvod, proč je naše mafie na černém trhu.“

Zápletka houstne, neboť Sverdlovsk či Jekatěrinburg je samozřejmě místo, kde byl v květnu

1960 sestřelen pilot U-2 Francis Gary Powers, když se pokoušel pořídit snímky právě těchto

jaderných zařízení. A abychom nezapomněli, mnozí prohlašují, že Lee Harvey Oswald během svého

zběhnutí do Sovětského svazu vyzradil potřebná radarová tajemství a operační parametry letounu

U-2, což Sovětům umožnilo Powerse sestřelit.

V každém případě Georg rovněž vylíčil, že červenou rtuť lze použít v atomové bombě v

implozním detonátoru ke kompresi plutoniového jádra, přičemž zároveň generuje silný neutronový

impulz, čímž způsobí, že „štěpení je mnohem účinnější“. „Georg“ také prozradil skutečnost, že

mnohé země se tajně snaží získat dodávku od ruské mafie, aby ji využili ve svých vlastních

jaderných programech, včetně, jak se dá snadno předpokládat, iráckého prezidenta Saddáma

Husajna, a co je ještě významnější, i Japonska.

Co je hodně zvláštní, že příběh o červené rtuti se poprvé vynořil na veřejnosti v

postkomunistickém Rusku, kde Boris Jelcin prezidentským výnosem č. 29 pověřil společnost s

názvem Promecology, vedenou nějakým Olegem Sadykovem, aby prodávala do deseti tun této látky

ročně, což je množství rovnající se částce 3,5 miliardy dolarů! A jako by toho nebylo dost, Sadykov

oznámil další neobvyklé vlastnosti této látky, uplatňující se mezi jiným na „rychlejších

polovodičích“ a nověji na „lacinějších metodách výroby energie“.

V tu chvíli se „Georg“ uvolnil a prozradil, že červená rtuť, v podobě, v jaké se dostala na

černý trh, po pár měsících vzala za své a stala se nepoužitelnou - ledaže by měli kupující přístup k

zařízení, kterým by ji mohli obnovit. Když dorazila z výrobního zařízení, byla ve formě tmavě

červené, medovité tekutiny, ale jak degeneruje, mění se v kal vzezření pudru.

Podle všeho se „obnovením“ myslí opětovné vložení této látky do jádra reaktoru, a to by

mohlo vysvětlit důvod, proč sovětská armáda vyvinula řadu malých přenosných reaktorů vhodných

k transportu, patrně k využití na bojišti.

Všechna ta tvrzení, s nimiž vystoupili Rusové hned v počátcích postkomunistické éry, o

„dvojnásobném účinku“ při „stonásobném snížení hmotnosti“, o „červené rtuti“ a nových

polovodičích a lacinější energii, vedla britského jaderného fyzika Franka Barnabyho k tomu, aby

došel ke stejným závěrům jako dr. Sam Cohen; všechna tvrzení „musí znamenat to, že Rusko

používá novou technologii nezveřejněnou v západních vědeckých časopisech“, poněvadž „takový

miniaturní druh jaderné hlavice by nebylo možné sestrojit s použitím štěpných materiálů, jakými

jsou plutonium-239 a uran-235“.

Recept a „Xerum-525“

Potom, a to je ještě podivnější, jak se historky o záhadné látce začaly objevovat v západním

tisku, sami Rusové začali její vlastnosti zatemňovat, protože podle velmi tajné zprávy KGB, kterou

získal britský žurnalista Gwynn Roberts - zprávu připravil první náměstek technického odboru

KGB pro samotného Jelcina - provádělo několik západních společností svůj vlastní velmi tajný

167

výzkum této látky, včetně Rockwellu, General Dynamics, British Aerospace a - možná to má

jakousi temnou souvislost - německé zbrojařské a letecké společnosti Messerschmitt-Bölkow-

Blohm a německé obří společnosti Siemens. Totéž memorandum také uvedlo, že sloučeninou byla

„rtuťná sůl antimonitu se vzorcem Hg2Sb2C>7“ a že poprvé byla vytvořena v roce 1968 v

Sovětském svazu poblíž výzkumného institutu fyziky vysokých energií v Dubně, v němž se

nacházel reaktor „vhodný k vpravení stroncia, cesia a dalších izotopů do tohoto materiálu“. Tento

reaktor byl, jinak řečeno, vhodný k „osoleni“ nebo „nadopování“ červené rtuti dalším vysoce

radioaktivním materiálem. V tomto bodě by podobnost této substance - těžké kapaliny, vysoce

radioaktivní, temně vínové barvy - se záhadnou látkou „Xerum 525“, pojící se se zvonem, měla být

zřejmá. (Zdá se, že další formou „osolení“ je oxid rtuťnato-antimonitý, „který přišel s uranovými

tyčemi, jež jím byly obaleny od shora dolů“. Pokud jde o „přisolení“, učinil jeden jihoafrický

badatel v odpovědi na všechna tvrzení, jež padla ve spojení s touto látkou, závěr, že bez přítomnosti

jistého radioaktivního izotopu, „je-li vůbec (červená rtuť) používána v jaderných zbraních, pak

jedině jako nosič radioaktivních izotopů… Bez obohaceného uranu nebo plutonia je červená rtuť

jenom toxickým rizikem“).

Ať už je červená rtuť chemicky čímkoliv, lze nyní učinit jisté závěry ohledně jejích přísad a

jejího „receptu“:

1. Rtuť samotná byla téměř jistě obsažena v jakési sloučenině, jež byla skutečně připravena -

ať už touto sloučeninou byl oxid rtuťnato-antimonitý nebo ne - protože jako tekutý kov s

vysokou hustotou, jenž může mít své vlastní formy radioaktivních izotopů, je to ideální

prostředek pro „osolení“ nebo „nadopování“ dalšími radioaktivnějšími materiály;

2. Rtuť má také své vlastní mimořádně stabilní vlastnosti, jež se projeví, pokud je vystavena

silnému stresu, jak to naznačil Gerlachův článek a jak se to tvrdí v prastarých textech

vztahujících se k „pohonům na vířivou rtuť“;

3. S takovou silně „osolenou“ sloučeninou, jakou se zdá být „Xerum 525“, využívanou v

zařízení, jako je zvon, mohli Němci objevit celou řadu zvláštních vlastností; a konečně ze

všeho nejdůležitější;

4. Se jeví, že podstatný krok při jejím sestavování představuje to, že se vystaví působení jádra

reaktoru, ať už je červená rtuť čímkoliv. K tomuto zásadnímu bodu se za chvíli vrátíme.

Britský fyzik Frank Barnaby na základě tajných zpráv získaných z Ruska došel k názoru, že

chemické složení této látky předtím, než se ponoří do jádra reaktoru, je rovněž významné, protože

tato sloučenina, oxid rtuťnato-antimonitý, se poté údajně „rozložila na běžnou kovovou rtuť, jaká se

používá v teploměrech. Pak se uložila do schránek, které byly umístěny na zhruba dvacet dní do

nitra jaderného reaktoru. Za silného bombardování neutrony, a možná i s přidáním katalyzátorů, byl

tento materiál transformován a stala se z něho velmi hustá a těžká třešňově rudá kapalina“. Autoři

Hounam a McQuillan přicházejí se zajímavým komentářem:

Tato procedura byla zjevně velice komplikovaná a vyžadovala smíšení tohoto prášku s

obyčejnou rtutí o zhruba stejné molekulární hmotnosti, poté byly přidány další chemikálie, jejichž

recept byl přísně střeženým tajemstvím. Po ozáření byla tato směs zahřátá, aby se odpařila zbývající

kovová rtuť, načež tam zůstal jenom gel.

Lze se dohadovat, že „tajnými ingrediencemi“ byly možná izomery hafnia nebo tantalu, a to z

důvodů, jež budou za chvíli zřejmé.

Všimněme si opět zásadního požadavku na uložení této látky do reaktoru, jehož přesným

cílem je její vystavení vysoké intenzitě neutronového bombardování. Dostáváme se k místu, kde

budeme muset spekulovat o důvodu, proč se uvádí, že má ten materiál takovou vysokou měrnou

hmotnost a proč se zdá, že po pár měsících „degeneruje“ a vyžaduje „obnovení“ opětovným

168

vložením do reaktoru, neboť chemické složení může být takové, že umožňuje této sloučenině

absorbovat výjimečně vysoký a abnormální počet neutronů, který pak opět pomalu klesá. To by

vysvětlovalo její extrémně vysokou měrnou hmotnost. Podobně si čtenáři mé předchozí knihy o

nacistických tajných zbraních, Říše Černého slunce, vzpomenou na zmínku o odposlechnuté

japonské zprávě podrobně rozvádějící německý výzkum materiálů s extrémně vysokou měrnou

hmotností, jaká se nachází v určitých typech hvězd, což je možná narážka na přesně takovou práci

Němců s radioaktivními látkami s vysokou měrnou hmotností vkládanými do jaderných reaktorů.

A konečně, jestliže „návod“ na sestavení červené rtuti zní trochu povědomě, je to správně,

vždyť přece to byl Gerlach, kdo naznačoval, kde se k té inspiraci dostal: byla to alchymie.

Jaderné izomery, spin, graser a Gerlach

Proč však hafnium a tantal jako „tajné ingredience“? Tyto látky jsou zvláštní formou

radioaktivního izotopu známého jako jaderný izomer, a izomery mají vskutku některé velmi zvláštní

vlastnosti. Byly objeveny v roce 1921 a mají prostě metastabilní či „extrémně stabilní“ formu

atomů, a podnět k tomu dává takový stav excitace protonů či neutronů jednoho nebo více nukleonů,

jež vyžaduje změnu v jejich spinu, dřív než mohou uvolnit přebytečnou energii (a přejít do

základního stavu). Dostáváme se o kousek blíže k chápání zvonu, poněvadž to nyní vypadá, že toto

zařízení, s ohledem na přítomnost „Xerum 525“, bylo něčím víc než protisměrně rotující plazmovou

pastí o vysokém napětí, jak se dohadoval Witkowski. Jistě, byl i to, ale právě tak šlo o svého druhu

reaktor, navržený k uvolňování jaderné energie extrémně velikým stresem, který způsobovala

vysoká rychlost otáčení a podle mé teoretické rekonstrukce přerušované a velmi rychle se opakující

pulzování stejnosměrného proudu o vysokém napětí.

Většina izomerů má neobvykle krátký poločas rozpadu, avšak v případě tantalu-180m je jeho

poločas rozpadu extrémně dlouhý, 10 na patnáctou let, čili deset miliard let. A co je velmi zvláštní,

má se za to, že tantal-180m má jakousi spojitost s explozí hvězd, se supernovami.

Hafnium-178-2m je dalším metastabilním izomerem s poločasem rozpadu skromných 31 let,

je ovšem očividně také izomerem s největší excitační energií vzhledem k tomu, že jeden kilogram

se rovná přibližně účinku energie jedné čtvrtiny megatuny, hlavně v podobě gama záření. Proto jde

o jednu z látek, které testuje DARPA (Defense Advanced Research Projects Agency, Agentura pro

výzkum pokročilých obranných projektů) jako možnou balotechnickou třaskavinu, již lze použít

nejen pro „čistou fúzní“ bombu, ale také jako prostředek pro napumpování laseru s gama zářením

čili „graser“, připomínající Mössbauerův jev vysvětlený v předcházející kapitole.

Sledujme nyní, co tu máme:

1. Izomery uvolňují energii prostřednictvím změn ve svém spinu;

2. Nukleární magnetická spinová polarizace a gravitace jsou specializované obory prof. dr.

Walthera Gerlacha, šéfa projektu Zvon;

3. Ve zvonu byla použita těžká kapalná látka nazývaná „Xerum 525“, pravděpodobně

„osolená“ sloučenina, jejímž základem byla zejména rtuť;

4. Tato sloučenina, jelikož byla „osolena“, vděčila za svůj vznik vložení do jádra reaktoru,

čímž byl materiál vystaven neutronovému bombardování a vznikla substance s abnormálně

vysokou měrnou hmotností;

5. Odposlechnuté japonské zprávy z druhé světové války se vztahují k nacistickému výzkumu

materiálů s vysokou měrnou hmotností, které byly určeny pro výzkum fúze;

169

6. Popisy červené rtuti se děsivě podobají látce „Xerum 525“ a červená rtuť je údajně

„balotechnickou“ chemickou třaskavinou, kterou lze použít při výrobě fúzní bomby, aniž by

bylo třeba atomové bomby (jako roznětky);

7. „Xerum 525“ bylo uvnitř zvonu vystaveno stresu anebo vysoké rychlosti protisměrného

rotování;

8. „Xerum 525“ mohlo být uvnitř zvonu rovněž vystaveno přerušovanému a velmi rychle se

opakujícímu pulzování stejnosměrného proudu o vysokém napětí;

9. Devět let předtím, než se nacisté chopili moci, psal Gerlach o potřebě velkorysého projektu

na zkoumání jevu transmutace rtuti, při němž byla rtuť vystavena právě takovému stresu;

10. četné „okultní“ a „esoterní“ zdroje dlouhou dobu tvrdily, že nějaké podobné projekty vedly

v Německu v tajnosti různé tajné společnosti už před nástupem nacismu.

Když se to všechno zkombinuje dohromady, podpoří se tím názor, že zvon představoval nejen

projekt uskutečňovaný po dlouhou dobu, projekt, jejž nacisté zdědili z výmarského Německa a

nikoliv, že by jej iniciovali, nýbrž se tím také potvrdí, že přinejmenším aspoň část této technologie,

pravděpodobně v nějaké elementární formě, byla po válce převezena do Sovětského svazu, kde se

stala základem vlastního výzkumu Rusů v balotechnice a oněch zvláštních vlastností

balotechnických látek.

C. Zpět k německé atomové bombě: Přezkoumání důsledků testu v

Ohrdrufu

Jenže to všechno nejenom naznačuje, nýbrž i vyžaduje použití reaktoru při přípravě této

sloučeniny, a to je problematické, neboť nacisté, konec konců, údajně nebyli při stavbě reaktoru

úspěšní. Po tom všem, dokonce i po nejdůkladnější rekonstrukci jejich jaderného programu, toho,

jenž by jim umožnil sestrojit uranovou atomovou bombu, by nikdy nemohli mít plutoniovou

bombu, protože by nebyli schopni tento prvek syntetizovat v reaktoru Kde není reaktor, nemůže být

plutoniová bomba. Bez reaktoru není „balotechnika“, nelze „přisolovat“ sloučeninou jako „Xerum

525“ pomocí neutronového bombardování - a neutronové bombardování a absorpce neutronů je

jediným myslitelným a účinným způsobem, jak získat materiály s abnormálně vysokou měrnou

hmotností, ať už jsou tyto myšlenky jakkoli silně spekulativní.

A všechny tyto úvahy nás nevyhnutelně vedou zpět k domnělému německému testu malého

kritického množství, vysoce účinné atomové bomby na vojenském cvičišti v Ohrdrufu, nebo v jeho

blízkosti, 4. března 1945.

1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

Abychom si byli vědomi významu testu atomové bomby v Ohrdrufu v příběhu o zvonu, který

se tady rozvíjí, je nezbytné, abychom zopakovali zmínky, jež jsem sepsal ve své předešlé knize o

nacistických tajných zbraních, Říše Černého slunce, a to kvůli čtenářům, kteří ji třeba nečetli a nebo

nejsou obeznámeni s příběhem o Ohrdrufu. Tento test poprvé přitáhl pozornost německých badatelů

Edgara Meyera a Thomase Mehnera, když jim Adolf Bernd Freier, přestárlý Němec vystěhovaný do

Argentiny, krátce před svojí smrtí vyprávěl o testu atomové bomby na vojenském cvičišti v

Ohrdrufu 4. března 1945. Tady je třeba rozsáhleji citovat z knihy Říše Černého slunce, abychom

vypíchli problémy, jež předkládá:

V každém případě nejproblematičtější aspekt údajného testu atomové bomby, který provedli

nacisté v Ohrdrufu, v oblasti Trojmezí v Durynsku, pochází z poněkud zarážejícího tvrzení. Podle

Freiera se test odehrál 4. března 1945 na starém cvičišti v Ohrdrufu. Byla tam vztyčena malá,

170

šestimetrová konstrukce, na jejímž vrcholu byla umístěna malá „atomová zbraň“. Tato zbraň podle

Freiera vážila „100g“, pouhých sto gramů!

Jde o jedno z nejvýznamnějších a velice problematických tvrzení, které se týká skutečné

povahy projektu německé atomové bomby a které učinil někdo, kdo se testu pravděpodobně

zúčastnil, protože jak za chvíli uvidíme, 100 gramů je daleko méně než 50 nebo více kilogramů

kritického množství potřebného pro atomovou bombu na bázi plutonia, a nadto jde pořád ještě o

množství menší, než je třeba pro kritické množství u typické plutoniové bomby. Kromě toho Freier

na tomto bodě trvá a navíc uvádí, že všichni „otroci“, nebohé oběti koncentračního tábora donucené

se testu zúčastnit, byli zabiti v okruhu 500-600 metrů od místa výbuchu. To by asi odpovídalo

tlakové vlně zasahující oblast 1 až 1,2 kilometru, což je zhruba účinek moderní taktické jaderné

bomby. Takový poloměr výbuchu by vyžadoval enormní množství tehdy dostupných konvenčních

třaskavin a toto množství by daleko přesahovalo množství pouhých 100 gramů, jež Freier udává

ohledně tohoto zařízení. To naznačuje, že tato „A-Waffe“ čili „atomová zbraň“ byla opravdu

plnohodnotnou atomovou bombou. Jak tedy lze vysvětlit ono mimořádně malé kritické množství,

zvláště když projekt Manhattan byl zaměřen na kritické množství uranu kolem 50 kilogramů?

Odpověď si vyžádá seriózní úvahu, neboť skýtá další možný záchytný bod - jestliže máme

věřit, že je toto tvrzení přesné - ke skutečné povaze projektu německé atomové bomby. Už jsme

poznali, že tento projekt byl uskutečňován přes řadu nenápadných skupin, částečně z

bezpečnostních důvodů a částečně vzhledem k praktické stránce německého programu… Skutečný

vývoj atomové bomby se odehrával daleko od slídivých zraků spojenecké rozvědky, pod záštitou

Reichspost, a co je ještě důležitější, pod přímou ochranou SS.

Na druhou skutečnost německého projektu atomové bomby jsme už taktéž narazili: důraz na

to, co bylo prakticky dosažitelné během války. Proto i když Němci znali možnosti plutonia a

atomové bomby postavené na bázi plutonia, a tudíž věděli, že funkční reaktor využívaný k výrobě

plutonia určeného pro bomby by Německu umožnil vyrobit více bomb při stejném vkladu štěpného

materiálu, věděli také, že přes tuto cestu leží hlavní technická překážka: na prvním místě jde o

úspěšný vývoj reaktoru. Takže, jak už jsme předtím dokazovali, zvolili pouze vývoj uranové bomby,

protože uran bylo možné obohatit do zbraňové čistoty bez nutnosti vývoje reaktoru, a poněvadž už

měli technologii, jak to provést, pokud by šlo o to zavést hromadnou výrobu. Podobně jako u

amerického protějšku, v projektu Manhattan, se program provozovaný SS spoléhal na masivní počet

obohacovacích jednotek k separaci a čištění izotopů.

Rozšiřme nyní tuto řadu argumentů ještě dál. Německo se také snažilo, aby dokázalo použít

takové bomby i jako bojové hlavice pro své rakety. A to znamenalo, vzhledem k omezeným

možnostem jejich nosnosti, že bylo potřeba jaksi snížit hmotnost těchto bojových hlavic o několik

řádů, aby je tyto rakety dokázaly nést. A je tu i ekonomický faktor. Víme-li, že jejich průmyslová

kapacita byla napnutá až k prasknutí, a to dokonce i s pomocí desítek tisíc pracujících otroků z

koncentračních táborů, mohl Němcům vyvstat další problém, problém, který se jim osvětlil díky

vlastnímu poznání možností, jež plutoniová bomba skýtala: Jak by bylo možné dosáhnout za říšské

marky větší explozivity bez použití plutonia? Existuje způsob, jak shromáždit kritickou hmotnost,

pokud bychom se spoléhali na menší zastoupení uranu, než se považuje za běžné?

A v tuto chvíli nechť si čtenář vzpomene na historii generací jaderných zbraní podanou zkraje

této kapitoly, protože taková cesta tuje - pomocí „posíleného štěpení“, tj. přidáním nějakého zdroje

silně vyzařujícího neutrony k atomové náloži, aby se řetězovou reakcí začaly uvolňovat velmi

rychlé neutrony, což by se nemohlo odehrát v samotném kritickém množství. Stručně řečeno,

Němci už uvažovali v rámci druhé generace jaderných zbraní. A jedním z takových zdrojů silně

vyzařujících neutrony je právě deuterium a tritium;

„Posílené štěpení“ by tedy německému programu (jaderné) bomby umožnilo prakticky zvýšit

počet bomb, jež by měli k dispozici, a šlo by o spolehlivou metodu k dosažení neřízené štěpné

171

reakce s nízkou kvalitou obohaceného materiálu. Pak je možná docela významné, že Freierovo

svědectví týkající se podzemních zbrojovek v oblasti trojmezí zmiňuje rovněž existenci podzemní

továrny na výrobu těžké vody do těchto zařízení, neboť těžká voda samozřejmě obsahuje atomy

deuteria a tritia (těžké vodíkové atomy s jedním, resp. dvěma neutrony v jádru navíc).

A tady necháme tu věc být, aniž bychom se nějak dále hlouběji zabývali vědeckými a

historickými vývody Freierových tvrzení. Že se nějaký druh atomového testu v Ohrdrufu odehrál, je

patrné z fyzikálních důkazů v této oblasti: pařezy starých stromů jsou radiálně vyvráceny směrem

od středu, jako by byly stromy vyvráceny tlakovou vlnou nějaké obrovské exploze. A tato oblast

vykazuje také nejvyšší přirozenou radiaci ve srovnání s ostatními regiony dnešního Německa;

přirozená radiace, jež je anomálií.

Přemýšlejme však chvilku o hlubším smyslu oněch 100 gramů. Kdyby těch 100 gramů

představovalo plutonium, pak je jen sotva myslitelné, že by zbraň testovaná v Ohrdrufu byla plně

funkční atomová bomba s „posíleným štěpením“, protože to je sotva minimální množství plutonia

potřebné pro konvenční moderní taktickou jadernou bombu s „posíleným štěpením“.

Je tu však také další problém, neboť takové velmi malé množství plutonia by vyžadovalo jeho

velmi vysokou kvalitu. Bylo by třeba nejen technologie reaktoru, ale spíše by muselo jít o dost

pokročilou technologii, a samozřejmě německé neúspěchy při budování konvenčního grafitem

moderovaného reaktoru jsou dobře známé, stejně jako Heisenbergovy velmi nemotorné pokusy při

konstrukci reaktoru moderovaného těžkou vodou na konci války. (Vylíčení Heisenbergových

proslulých „lipských“ experimentálních reaktorů je dalším dědictvím a součástí spojenecké legendy.

Skutečnost, že reaktory začaly hořet a málem se je nepodařilo vypnout, a tedy šlo o jakési proto-

černobylské roztavení reaktoru, se opírá o domněnku, že Heisenberg se pokoušel zkonstruovat

konvenční reaktor. Jenže jak potvrdí bližší zkoumání experimentů a cílů, jichž se snažil dosáhnout,

Heisenberg, podobně jako jeho protějšky v projektu Manhattan, „lechtal dračí ocas“ a pokoušel se

změřit neutronový účinný průřez, to všechno pravděpodobně kvůli získání „té nejlepší věci“,

zejména „slabé atomové“ bomby nebo „bomby s nedokonalým jaderným štěpením“. V tomto

ohledu byly Heisenbergovy experimenty mimořádně úspěšné a nepochybně naznačily cestu k

nejrychlejšímu získání takové bomby. Tato bomba, umístěná navíc v bojové hlavici V-2, by

nevyžadovala onen těžký mechanismus hlavně vystřelující kritické množství proti sobě, protože by

se dalo využít okamžité kinetické energie vzniklé při dopadu hlavice na zem, čímž by došlo k „slabé

atomové“ explozi, mnohem větší než u největších konvenčních bomb, avšak pořád ještě slabších

než u atomových bomb shozených na Hirošimu nebo Nagasaki. Přesně takový koncept je vidět za

návrhy německé atomové bomby Následující obrázek je ve skutečnosti reprodukcí z knihy Samuela

Goudsmita a má demonstrovat „neúspěch“ fyziků stojících během války za německou atomovou

bombou, poněvadž takové zařízení by těžko dospělo k dokonalému štěpení. Všimněte si, že bomba

obsahuje střídavě vrstvy U235 a parafínu, který je využíván jako moderátor k zastavení horkých

neutronů v počátku štěpení uranu, dokud není bomba shozena na zem, kdy dojde k sestavení

kritického množství. Tady, podobně jako je tomu u jejího protějšku, bomby „Fat Man“ z projektu

Manhattan, se nachází interní neutronový iniciátor, tzv. „ježek“, což je materiál emitující neutrony,

jenž je nárazníkem roztříštěn, čímž dojde k uvolnění většího množství horkých neutronů v řetězové

reakci. Stručně řečeno, tato bomba je navržena jako „slabá atomová“ bomba nebo „bomba s

nedokonalým jaderným štěpením“ s kolosální explozí, a co je ještě důležitější, protože jde o

zařízení, které má dopadnout na zem, je schopna vychrlit obrovský smrtelně radioaktivní mrak.

Nadto je tu naprosto nepatrná možnost, že by kritické množství sestavené do tohoto zařízení,

třebaže je asymetrické, mohlo vyústit v úplné jaderné štěpení, ale pořád ještě se znatelně menší

účinností, než jakou měla bomba Little Boy.) To všechno směřuje k tomu, že třetí generace

jaderných zbraní - nikoliv neutronová bomba, jak se domnívá William Lyne, a ani bomba s

„posíleným štěpením“, jak jsem vyvozoval v knize Říše Černého slunce, nýbrž čistá fúzní nebo

čistá vodíková bomba - mohla být ve skutečnosti oním druhem zařízení, jež bylo testováno v

172

Ohrdrufu a jež spočívalo nikoliv na štěpení, nýbrž na Juzi těžkého vodíku, čímž měla zbraň

dosáhnout svého účinku. Jedině takové zařízení má velice malou hmotnost a opravdu velký účinek,

jenž byl také zaznamenán. Je známo, že Němci měli technologii k výrobě těžké vody pro takové

zařízení. Jenže vyrobit konvenční třaskavinu, jež by dosáhla oné extrémně vysoké hustoty a fúzní

energie potřebné pro takový proces, je další věc, ledaže bychom se, samozřejmě, upamatovali na

zvon a mysteriózní „Xerum 525“ a jeho nezvykle mimořádnou podobnost s údajnou balotechnickou

třaskavou látkou - červenou rtutí.

Ale ještě jsme tomu docela neutekli, neboť každá zmínka o balotechnice, od údajné „červené

rtuti“ až po exotické jaderné izomery, vyžaduje v určitém bodě receptury proces syntézy této látky

za bombardování neutrony a jejich absorpci v nějakém reaktoru. Krátce řečeno, člověk potřebuje

reaktor. Takže jak test v Ohrdrufu, tak i ono „Xerum 525“ spojované se zvonem poukazuje

neomylně na existenci dobře propracované, dle pořád ještě naprosto tajné a neznámé reaktorové

technologie uvnitř nacistického Německa. A poněvadž je známo, že jejich grafitem moderované

reaktory selhaly, a protože Heisenbergův reaktor moderovaný těžkou vodou a jeho „selhání“ je

dobře známým předobrazem černobylského „neštěstí“, jaké zbývají další možnosti?

2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy

„studené“ reaktory a „receptura“

Co je hodně zvláštní, že to byl fyzik Fritz Houtermann a jaderný chemik Paul Hartek, kteří

jasně a jednoznačně poukázali na existenci některých velmi neobvyklých, a snad i velmi

vytříbených idejí v nacistickém Německu, jež se vztahovaly k reaktorům s velmi neobvyklými a

přitom snadno dostupnými moderátory.

Hartek už dříve přišel na jednoduchý trik využívající tuny suchého ledu jakožto moderátoru v

reaktoru. Toto řešení by vyloučilo problémy s chlazením a energií u konvenčních grafitových

reaktorů a mimo to by posloužilo dosti dobře svému účelu: vytvořilo by se velké množství

jaderného odpadu, který by se mohl rozhazovat nad nepřátelskými městy.

A co je ještě důležitější, jak jsem v hrubých obrysech naznačil v deváté kapitole knihy Říše

Černého slunce, že Houtermann ukázal cestu k metanem chlazenému a moderovanému reaktoru. V

každém případě vidíme v obou konceptech fungovat stejné principy a cíle: sestrojit relativně

„studený“ reaktor, který by se vyhnul problémům spojovaným s grafitem, a mít reaktor pro

specifické účely získávání velkých množství izotopů. V každém případě by oba koncepty

vyhovovaly poměrně snadnému vkládání materiálů pro „přisolování“ prostřednictvím neutronového

bombardování. Jinak řečeno, oba typy reaktorů, a zvláště jistá verze Houtermannova metanového

reaktoru, by byly ideálním konstrukčním řešením k vytvoření „nadopované“ látky, jako je třeba

červená rtuť nebo Xerum 525.

Otázka, zda nacisté zkonstruovali a provozovali nějakou verzi jednoho z těchto dvou typů

reaktorů či nikoliv, je diskutabilní, neboť existence tajných projektů pod vedením SS by byla bývala

utajena stejně dobře, jako tomu bylo v případě zařízení na obohacování uranu v Osvětimi.

Vzhledem k povaze tohoto programu je nanejvýš nepravděpodobné, že by se SS nepokusilo už od

samého počátku zkonstruovat a provozovat nějakou uskutečnitelnou verzi reaktoru. Existence testu

v Ohrdrufu a mysteriózní „Xerum 525“ pocházející ze zvonu jasně poukazují, pokud ne přímo

nezvratně, na existenci právě takové tajné a fungující reaktorové technologie uvnitř Třetí říše,

technologie, jež - podobně jako to naznačuje existence „Xerum 525“ - byla použita při řízené

výrobě některých velmi exotických materiálů. Samotný zvon se tudíž nemusí vztahovat jenom k

takové technologii, nýbrž si lze docela dobře představit, že mohl být - abychom použili slovní

hříčku - jejím jádrem. Nejen že Němci objevili v „Xerum 525“ jakýsi prototyp balotechnické látky,

ale objevili také nějaký jev podobný Mössbauerovu jev.

173

D. Krátce zpět k Roswellu a Majic-12: Znovu přetřásaná zpravodajská

analýza nejvyšší důležitosti generála Nathana Twininga

Čtenáři mé předchozí knihy Říše Černého slunce budou nepochybně přemýšlet o tom, že jim

veškerá tato rozprava o radioaktivně „nadopovaných“ materiálech, jako je červená rtuť a „Xerum

525“, jakož i celá diskuse o elektrických výbojích vysokého napětí a spinu, zní jaksi povědomě.

Avšak pro toho, komu to nic neříká, jsme připravili následující dokument ze svazku Majic-12,

„zpravodajskou analýzu nejvyšší důležitosti“, obsahující technický popis stroje a technologií

objevených v Roswellu, který tu citujeme ve stejném rozsahu, jak byl uveden v knize Říše Černého

slunce:

18. Uvnitř ULAT-11 v malém neutronovém pohonu byly zjištěny následující prvky:

(a) UF6 v metalické formě;

(b) fluorovodíkový plyn;

(c) voda a tetrafluorid uranu;

(d) práškové magnesium a chlorid draselný;

(e) čokoládově hnědý kov podobný olovu;

(f) U-235 v metalické formě;

(g) plastická hmota podobná NE 102;

(h) beryllium;

(i) čistý hliník;

(j) (sic) materiál identifikovaný jako izotop thoria;

(k) (sic) práškové plutonium.

Jak jsem na to upozornil v knize Říše Černého slunce, tento seznam materiálů, třebaže

poněkud exotických, nebyl ve 40. letech ať už v Německu nebo v Americe mimo technologické

možnosti výroby. Co však je zarážející, že veškerý materiál představují komponenty toho, co je v

samotném dokumentu specificky označováno jako „neutronový pohon“. Nadto, jak osvětlují další

dokumenty Majic-12, mezi řadou oněch vědců, které požádali o konzultaci první vyšetřovatelé

případu v Roswellu, se nacházeli právě expatriovaní účastníci projektu Paperclip, a to von Braun,

Steinhof a další.

Jak už jsme si všimli v knize Říše Černého slunce, tato exotická směska materiálů, jako i

mnohé další popsané v technické dokumentaci vraku z Roswellu, poukazuje na technologie jasně

spojené se zvonem, na technologie podobné „Xerum 525“, a tedy jasně ukazující na nacistické

Německo.

E. Souhrn a závěry

Takže, když přehlédneme celou druhou část, co tu máme?

1. Zvon představuje kulminaci projektu, který byl pravděpodobně zahájen v polovině 20. let

dvacátého století z podnětu a inspirace Walthera Gerlacha;

2. Zvon byl původně, pokud dáme dohromady Witkowskiho zasvěcené názory s mými

domněnkami, navržen jako „plazmová past“ a oscilátor, v němž byly silně nadopované

radioaktivní prvky ve směsi se rtutí vystaveny extrémní mechanické rotaci a extrémnímu

elektrickému napětí;

174

3. Účelem tohoto zařízení mohlo být zčásti testování Gerlachových implikací gravitační, vířivé

a „skalární“ fyziky, jež učinil společně se svým studentem Hilgenbergem, testování, které se

týkalo názorů na vířivou strukturu hmoty a samotného éteru, základních složek jakékoliv

zbraně soudného dne, která by dokázala zničit celou planetu;

4. Projekt tedy mohl být zčásti inspirován paleofyzikální „rekonstrukcí“ prastarých esoterních i

klasických textů týkajících se vlastností rtuti a toho, že ji lze lehce transmutovat, čemuž

nasvědčuje Gerlachův odkaz na „alchymii“;

5. Projekt tedy mohl být zaměřen nejen na studium využití této teorie a technologie k výrobě

energie a pohonu, nýbrž, jak o tom svědčí existence „Xerum 525“ a jeho podobnost s

údajnou „balotechnickou“ látkou - červenou rtutí, mohlo jít rovněž o záměr vytvořit anebo

prozkoumat oblast stavů extrémně husté hmoty a jejího využití coby potenciální zbraně v

závislosti na jejích možnostech, jež se liší od potenciálu „skalárních“ zbraní, jejichž

existence se může skrývat pod bodem 3.

Když to takto shrneme, lze se jen málo divit tomu, že SS sáhlo k tak extrémním opatřením na

zabezpečení a udržení tajemství zvonu. Konec konců to málo co víme, je známo pouze z jediného

soudu pro válečné zločiny, jenž se konal v poválečném Polsku, konkrétně z výpovědi generála SS

obviněného ze spáchání zločinů proti jeho vlastní organizaci SS, a díky hrstce přeživších obětí

koncentračního tábora, které na tomto projektu nebo v jeho bezprostředním dosahu pracovaly a

mohly svědčit o jeho účincích. A samozřejmě od člena původního týmu účastníků dr. Kurta Debuse,

který byl později zaměstnán v NASA na velmi rozhodující pozici: jako ředitel Kennedyho

vesmírného centra na Floridě. Rozhodně je zajímavé, že Debus se ani jednou nezmínil o nějakém

spojení, nebo že by poskytl nějaký náznak ohledně existence projektu tak tajného a přitom tak

vyspělého, jakým byl zvon. Kdyby nebylo aktu polské vlády, jímž odtajnila výpověď SS generála

Sporrenberga pořízenou během soudu pro válečné zločiny - onoho generála, který byl ve

skutečnosti pověřen úkolem zavraždit výzkumné pracovníky pracující pro SS -, a kdyby nebylo

příběhů několika zbylých očitých svědků a úsilí Igora Witkowskiho, nebylo by o něm dnes už

známo vůbec nic.

Co ovšem vskutku vypovídají, úplně postačuje, jestliže člověk sleduje technická a teoretická

vodítka až k jejich moderním fyzikálním analogiím, neboť vypovídají o fyzice, technologii, pohonu

a zbraních tak pokročilých a potenciálně tak destruktivních, že jejich konceptuální základna zůstává

skrytá a zamaskovaná v pozadí „veřejného pojetí“ relativistické fyziky a stejným způsobem, pokud

ještě ne více, pokroucené elektrodynamiky století devatenáctého.

V nacistickém Německu se odehrálo něco zhola odlišného; dávno předtím si osvojili jaksi

úplně jinačí paradigma a soustavně v něm pokračovali s využitím všech ekonomických a vědeckých

zdrojů a intelektuální duchaplnosti, takže by si z toho mohly vzít příklad i moderní a technologicky

sofistikované velmoci. Vypadá to, že v hlavních rysech bylo nejen vytýčeno naprosto nové

paradigma fyziky - kombinace fyziky víření (vortexů), skalární, kvantově elektrodynamické a

jaderné fyziky -, nýbrž bylo i konceptuálně a experimentálně rozvíjeno. A pokud jsou úvahy zde

rozvedené správné, mohl zvon představovat projekt, který začal přibližně devět let před nástupem

nacistů k moci.

A SS zavraždilo své vlastní lidi, aby to udrželo v tajnosti.

Rozumí se pak samo sebou, že žádná důležitá osoba, nezáleží na tom jak vysoko postavená, si

nemůže být jista, že by unikla podobnému osudu, pokud by hrozilo, že by došlo k odhalení

existence takové technologie nebo k odhalení skupin pokračujících v jejím vývoji v naprostém a

nejhlubším utajení.

175

176

Část třetí „Bratrstvo“

Nacisté v NASA, JFK a Majic-12

Barney (Snaží se volit slova velice pečlivě.)

„Byla tam řada oken. Obrovská řada oken. Oddělovaly je jenom příčky -nebo konstrukce, jež

zabraňovala tomu, aby byly vnímány jako jedno jediné souvislé okno. Nebo snad - mohlo to být

jedno jediné souvislé okno. A zlověstný výraz onoho -(Nejprve řekne »vůdce«.)

Vypadá jako německý nacista. Je to nacista…“

(V hlase zazní tázavý tón.)

Doktor „Je to nacista. Má nějakou uniformu?“

Barney „Ano.“

Doktor „Jaký druh uniformy?“

Barney „Kolem krku má černou šálu přehozenou přes levé rameno.“

Barney Hill v hypnóze u psychiatra Benjamina Simona, M. D. John G. Fuller: The

Interrupted Joumey, str. 16.

„Staří váleční magnáti se vracejí zpět. (Jižní Amerika) je těchhle nácků plná! Pochopí, že

existuje jenom jeden druh lidí, který dokáže udělat takovou věc… že to budou muset být nacisté a

že půjde o toho, kdo je právě u moci.“

Jack Ruby o atentátnících JFK.

Kenn Thomas a Lincoln Lawrence: Mind Control, Oswald & JFK: Were We Controlled str.

102.

177

8. „Corso a den poté“: Další dokumenty Majic-12 ve světle nacistické

technologie

„Můj šéf, generál Trudeau, mne požádal, abych přizpůsobil výzkumný program a

nadcházející vývoj armádních zbraní způsobem, který by začlenil technologii z Roswellu do

hlavního proudu průmyslového vývoje prostřednictvím smluvních programů pro ministerstvo

obrany.“

„Skutečnost, že tento stroj a další létající talíře… se zdají být svědectvím technologie, kterou

jsme zaznamenali u nacistů, způsobila, že ministerstvo má důvod se domnívat, že tyto létající talíře

mají nepřátelské úmysly a mohly by během války zasahovat do dějin lidstva.“

Plk. Philip J. Corso

Staré přísloví praví, že obrázek sdělí více než text. V této kapitole, kde předložíme rozsáhlou

analýzu dokumentů a porovnáme jejich obsah se známou nacistickou technologií, nám možná dva

obrázky poskytnou odpovídající pozadí pro naši rozpravu. Nejsem první, kdo přináší toto srovnání,

a dovedu si představit, že nebudu ani poslední. Nicméně stojí za to se opět zmínit o skutečnosti,

kterou zná většina ufologů: že „moderní éra“ UFO začala, když pilot Kenneth Arnold při letu svým

soukromým letadlem nad státem Washington zahlédl několik stříbřitých kovových objektů, které

bezhlučně klouzaly průzračným vzduchem. Arnoldovo pozorování, pouhých pár dnů před

pověstným incidentem v Roswellu, zahájilo moderní éru UFO.

Avšak jenom pár lidí si je vědomo zvláštní podobnosti Arnoldova „UFO“ s jistým velice

skutečným, a nadto německým strojem létajícím již v roce 1939, létajícím křídlem bratří Hortenů

178

Pečlivé porovnání Arnoldova nákresu s modelem tryskově poháněného létajícího křídla bratří

Hortenů ukáže podobnost ještě naléhavěji.

Nyní tedy se znalostí těchto obrázků se můžeme pustit do přezkoumání některých

nejznámějších dokumentů Majic-12.

179

A. Analýza dokumentů Majic-12

Mnoho ufologů získalo podnět z bestselleru Franka Edwardse Flying Saucers, Serious

Business, v němž se tvrdí, že raná poválečná aktivita UFO měla za účel rekognoskaci našich

vojenských základen a zejména testů atomových zbraní:

180

K beztak už rozsáhlému seznamu takových „náhod“ je třeba samozřejmě přidat následující

případy:

Explozi prvních atomových bomb v roce 1945 následoval nárůst výskytu UFO počínaje

rokem 1949…

V roce 1947 byl zaznamenán hromadný výskyt UFO na území celých Spojených států včetně

četných pozorování kolem našich atomových zařízení v Hanfordu a Oak Ridge, stejně jako nad

testovacím územím poblíž Alamagorda (Nové Mexiko), kde jsme odpálili naši první atomovou

bombu.

Tuhle ideu přibral Stanton Friedmann a další, kteří podporovali docela hodnověrný scénář, že

mimozemská inteligence monitorovala naše vzkvétající jaderné, a zanedlouho i termonukleární

vojenské kapacity, stejně jako by každá jiná obezřelá inteligentní společnost monitorovala

vojenskou činnost představující potenciální hrozbu. Až potud je vše v pořádku.

Jenže potom Friedmann a další selhali v tom, že si nevšimli významu vsunutých tvrzení, jichž

se dopouští sám Edward ve výše uvedené citaci, tvrzení, jež jsem schválně vynechal, a která se

velkým obloukem vracejí zase zpět k počátku:

[Nad Japonskem explodovaly dvě bomby: v roce 1946 se UFO vyskytovalo nad Skandinávií a

Ruskem. Kdyby bývaly pátraly po původu těchto atomových záblesků, nacházely by se na správné

zeměpisné šířce, avšak na špatné zeměpisné délce.]

Jenže vzhledem ke spekulativní historii uvedené v mé předcházející knize o tajných

nacistických zbraních, Říše Černého slunce, a v ní citovaném nepřímém důkazu o německých

testech jaderných zařízení v roce 1944 a počátkem roku 1945 na Baltu a v Durynsku, se logicky

dostává všechno do úplně nových souvislostí, a to se zlověstným významem. Kdyby „mimozemská

civilizace“ opravdu monitorovala atomové testy a záměry lidstva, pak by byly „přelety“ nad Baltem

a Skandinávií v roce 1946 vskutku namístě.

A pokud přitlačíme na logiku ještě trochu více, pak by to mohlo vypadat, že mimozemská

civilizace a její průzkumná UFO nebudou příliš daleko od místa, kam se svojí rozvinutou

technologií odešli nacisté.

Což nás nakonec přivádí k Roswellu, Majic-12, plk. Philipu J. Corsovi a jeho dobře známé

verzi těchto událostí a vysvětlení „skutečného původu“ jistých technologií, a samozřejmě k

nacistům z Nového Mexika.

Za chvíli se dozvíme více o tvrzení plk. Corsa, jež se týká mimozemského původu některých

technologií z Roswellu a jež je typické pro období od poloviny do konce dvacátého století. Stojí za

to nechat zde zaznít jeho vlastní slova, neboť míří přímo k údajným dokumentům Majic-12, které

budou prověřovány:

Můj šéf, generál Trudeau, mne požádal, abych přizpůsobil výzkumný program a nadcházející

vývoj armádních zbraní způsobem, který by začlenil technologii z Roswellu do hlavního proudu

průmyslového vývoje prostřednictvím smluvních programů pro ministerstvo obrany. Dnes jsou

takové věci jako lasery, integrované obvody, sítě z optických vláken, urychlovače částic, a dokonce

i neprůstřelné vesty z kevlaru úplně běžné. Přesto jejich původ lze vysledovat v mimozemském

stroji havarovaném v Roswellu a v mých dokumentech se objevily čtrnáct let poté.

Toto tvrzení je docela zřejmé, byla zajištěna mimozemská loď havarovaná v Roswellu v

Novém Mexiku a získaná mimozemská technologie vedla prostřednictvím reverzního inženýrství

přes tranzistor přímo až k integrovanému obvodu, optickým vláknům, laseru a spoustě dalších

zařízení a technologií. To je třeba mít na paměti, až budeme analyzovat dokumenty Majic-12,

protože se k tomuto tvrzení vrátíme na konci této kapitoly.

181

Dr. Robert Wood a dr. Ryan Wood jsou dobře známí díky svému úsilí, jež věnovali ověřování

„Cooper-Cantwheelových“ dokumentů Majic-12. Některé z těchto dokumentů vydali knižně a

podle výroků z jejich webové stránky svědčí nezvratně o existenci „mimozemské civilizace“ a

exotickém „mimozemském“ původu havarovaného a znovu obnoveného stroje.

Jenže některé dokumenty Majic-12, jež nejsou součástí knihy Roberta a Ryana Wooda

Majestic-12, údajně silně naznačují - pokud ne rovnou nezvratně - pokračování nezávislého

nacistického vývoje vyspělých letounů a pohonných systémů, který začal během války. Tyto

dokumenty dále naznačují jasné spojení mezi MJ-12 a atentátem na prezidenta Johna F. Kennedyho

a následnou tajemnou smrtí dřívějšího ředitele CIA Williama Colbyho.

K těmto dokumentům, jednotlivě analyzovaným v této kapitole, patří:

1. Zápis z Velitelství zásobování letectva (Air Materials Command) ve Wright Field (Dayton,

Ohio), klasifikovaný jako TAJNÝ a s datem ze září 1947, pro brigádního generála George

Schulgena z úřadu generálního štábu amerických leteckých ozbrojených sil (USAAF);

2. Zápis týkající se létajících talířů z „Výzkumné a vývojové laboratoře“ podřízené

generálnímu štábu, Velitelství zásobování letectva (Air Material Command, AMC) ve

Wright Field (Dayton, Ohio), a určený rovněž brigádnímu generálovi C. R Cabellovi na

velitelství USAAF ve Washingtonu, ze dne 2. září (1947), bez stupně utajení;

3. Zjevně NSA odposlechnutý rozhovor mezi americkým agentem s krycím jménem „Joshua“

a jeho sovětským protějškem, v němž se zmiňuje „33 investorů“ jako možný nezávislý zdroj

financování výzkumu a vývoje sovětské strategické obranné iniciativy;

4. Sdělení „Thomase Cantwheela“ týkající se opravy, konstrukčních prací a testovacího letu

takzvaného stroje „S“, postaveného na základě oživení stroje havarovaného v Louisianě v

roce 1942;

5. Dopis „zdroje 1“ Timothymu Cooperovi spojující MJ-12 s atentátem na prezidenta

Kennedyho s datem 23. června 1999;

6. Druhý dopis „zdroje 1“ Timothymu Cooperovi, v němž v hrubých obrysech naznačuje

detaily operací MJ-12, včetně jeho údajné privatizace prezidentem Nixonem v roce 1969 s

datem 7 července 1999;

7. Naléhavý dopis dr. Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI, bez data a stupně

utajení;

8. Část Dodatku C naznačující zapojení MJ-12 do atentátu na ministra obrany Jamese

Forrestala;

9. Dopis prezidenta Franklina D. Roosevelta generálu Marshalovi, dvakrát označený jako

„Přísně tajné“, týkající se stroje zajištěného v Cape Girardeau v roce 1941, s datem 22/24.

února 1944;

10. Přísně tajný dopis prezidenta Franklina D. Roosevelta generálu Marshalovi týkající se

opravy havarovaného stroje s datem 27. února 1942;

11. „Bowenova encyklopedie UFO“.

Při analýze těchto dokumentů jsem je opisoval slovo od slova v té podobě, v jaké se nacházejí

na Woodově webové stránce, zachoval jsem i četné druhy fontů, konec stránek v těchto

dokumentech je naznačen následovně: „===KONEC===“ nebo „====KONEC VEŘEJNĚ

OBDRŽENÉHO DOKUMENTU====“ či podobným způsobem. Veškeré zvýraznění kurzivou

jsem v textu učinil dodatečně, abych upozornil na aspekty, o nichž se hovoří v části věnované

182

analýze, která následuje bezprostředně po každém dokumentu. Přímo v dokumentech se kurzivou

zvýrazněné části textu neobjevují, ledaže by to bylo uvedeno v poznámce. Začerněný text jsem

označil řadou otazníků - ??????? - a také jsem se snažil zachovat vše, co bylo napsáno velkými

písmeny.

Konečně pro účely této kapitoly se tu nerozvádí sporné otázky autentičnosti, poněvadž by tuto

už beztak rozsáhlou knihu ještě více zatížily. Namísto toho se přepokládá, že dokumenty se

pohybují v jakési neurčité oblasti, někde mezi „naprosto nezpochybnitelnou pravostí“ a „důmyslně

vymyšlenou dezinformací“, tj. že dokonce i v onom druhém případě obsahují jisté skutečné

informace. Nevěřím, že jsou tyto dokumenty jednoznačnou mystifikací. A protože to podstatné už

bylo řečeno, můžeme přejít k samotným dokumentům.

1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního

generála George Schulgena, září 1947

Text dokumentu vypadá přesně tak, jak je uvedeno, veškeré zdůraznění bylo přidáno:

TAJNÉ

VELITELSTVÍ ZÁSOBOVÁNÍ LETECTVA (AMC)

1. ZPÁTEČNÍ ADRESA JAK PRO STYK, TAK I KATALOGIZACI NA VRCHNÍM

VELITELSTVÍ LETECTVA. VĚNUJTE POZORNOST NÁSLEDUJÍCÍ SLUŽEBNÍ ZNAČCE

TSDIN

TSDIN/HMM/ig/6-4100

WRIGHT FIELD, DAYTON, OHIO

PŘEDMĚT: Expertiza AMC týkající se „létajících talířů“

Vrchní velení

Vojenské letectvo

Washington 25, D. C.

Komu: brig. generál George Schulgen

AC/AS-2

1. Na žádost AC/AS-2 předkládáme níže pečlivě uváženou expertizu tohoto velitelství týkající

se takzvaných „létajících talířů“. Expertiza se zakládá na závěrečné zprávě pořízené z

dotazníků připravených AC/AS-2 a předběžných studiích personálu z T-2, letecké laboratoře

a inženýrské divize T-3. Tato expertiza byla připravena pro konferenci personálu z Institutu

letecké technologie (Air Institute of Technology), šéfa úřadu technické rozvědky T-2

(Intelligence T-2, Office, Chief of Engineering Division) a laboratoř technické rozvědky T-3

pro letectví, energii a pohonné systémy (Aircraft, Power Plant and Propeller Laboratories of

Engineering Division T-3).

183

2. Závěr zní:

a) Hlášený fenomén je něco skutečného a nikoliv imaginárního nebo fiktivního.

b) Jsou to objekty blížící se pravděpodobně nejvíce tvaru disku, patrně takové velikosti, že

se zdají být téže velikosti jako člověkem vyráběné letouny.

c) Existuje možnost, že některé události byly způsobeny přírodními vlivy, jako jsou např.

Meteory.

d) Hlášené technické parametry, jako prudký úhel stoupání, schopnost manévrovat

(zejména při změně směru), chování, jež je třeba považovat za únikovou akci, jsou-li

spatřeny nebo kontaktovány spojeneckými letadly nebo radarem, nás vede k

přesvědčení, že některé objekty jsou ovládány buď manuálně, automaticky nebo na

dálku.

e) Zřejmě obvyklý popis objektů je následující:

(1) Kovový nebo světlo odrážející povrch.

U-39552

TAJNÉ

=====KONEC STRÁNKY=====

TAJNÉ

Základní dopis pro CG, AMC, WF až CO, AAF, Wash. D. C., předmět: Expertiza AMC

týkající se „létajících talířů“.

(1) Nepřítomnost kondenzačních par, vyjma několika případů, kdy objekt operoval v

podmínkách vysokého výkonu.

(2) Okrouhlý nebo eliptický tvar, na spodku plochý, v horní části vypouklý.

(3) Některé zprávy uvádějí pečlivě seřazenou formaci letících objektů v počtu 3 až 9.

(4) Normálně nevydávají žádný zvuk, vyjma tří případů, kdy bylo slyšet značné dunění.

(5) Letová rychlost je normálně odhadována na více než 555km/hod.

b) Za současného stavu americké úrovně poznání je možné - za předpokladu, že budou

dostupné podrobné detaily o konstrukci - sestrojit pilotovaný letoun, který by měl

všeobecné vlastnosti objektu popsaného ve výše uvedených odstavcích a při nadzvukové

rychlosti by měl přibližný akční rádius 11000 kilometrů.

c) Jakýkoliv vývoj v této zemi uskutečňovaný podle naznačené sestavy by byl při

současných nezanedbatelných výdajích na již běžící projekty finančně a časově

extrémně nákladný, a tak pokud by k němu byl vydán povel, musel by být sestaven

nezávisle na existujících projektech.

d) Patřičné zvážení se týká zejména:

(1) Možnosti, že tyto objekty jsou domácího původu - že jde buď o produkt projektu s

vysokým utajením, jenž není znám AC/AS-2 či tomuto velení.

184

(2) Nedostatku přímých důkazů v podobě havarovaných a zajištěných letounů, jež by

nepopiratelně dokázaly existenci těchto objektů.

(3) Možnosti, že nějaký cizí stát vyvinul druh pohonu, pravděpodobně nukleárního, o

němž nemáme žádné povědomí.

3. Doporučuje se, aby:

a) Velení leteckých ozbrojených sil vydalo nařízení stanovující prioritu, klasifikaci

zabezpečení a krycí jméno pro podrobnou studii této záležitosti, jež by zahrnovalo

přípravu kompletní sestavy všech dostupných a souvisejících údajů, které pak budou

dostupné pozemnímu vojsku, námořnictvu, Komisi pro atomovou energii, JRDS,

vědeckému poradnímu sboru leteckých sil, Národnímu poradnímu sboru pro letectví

(National Advisory Committee for Aeronautics, NACA), a projektům RAND a NEPA

ohledně komentářů a doporučení, s předběžnou zprávou, jež by měla být doručena do 15

dnů od přijetí těchto údajů, a podrobnou zprávou, jež by od té doby měla následovat

každých 30 dnů, jak (bude) šetře-

TAJNÉ

U-39552

- 2 -

=====konec=====

Analýza

1. Všimněte si, že co se týká původu technologie zajištěného stroje, nepadla jakákoli zmínka o

hypotéze mimozemského původu. To je velmi zvláštní, neboť tato skutečnost zařazuje

zprávu do stejné třídy, jako je „zpráva o vzdušném incidentu“ generála Twininga, o níž jsem

psal ve své knize Říše Černého slunce. Ještě zvláštnější je skutečnost, že datum zde

odpovídá přibližně stejnému časovému rámci, do nějž je zasazena tato „zpravodajská

analýza nejvyšší důležitosti“, která podle analýzy z knihy Říše Černého slunce obsahuje dvě

protikladné řady údajů - tvrzení technologické povahy ohledně pozemského původu a

tvrzení biologické povahy ohledně mimozemského původu -, které jsou otupeny ve

prospěch hypotézy mimozemského původu. Zvláštní vynechání jakékoli zmínky o

mimozemské hypotéze jakožto vysvětlení původu stroje lze vysvětlit dvěma způsoby:

a) Jak samotný dokument dosvědčuje, původ stroje je pozemský, třebaže jeho technologie

je dost exotická;

b) Nebo může být nepřítomnost zmínky o mimozemské hypotéze známkou nižší úrovně

zapojení, tj. je zmiňována pouze ve vyšších vrstvách organizace, která se začíná

vynořovat jako „MJ-12“. Nižší úroveň zapojení však je sama o sobě zvláštní, poněvadž

podle některých podání byl havarovaný stroj dopraven do Wright Field přímo z Texasu,

kam byl letecky přepraven z AAFB v Roswellu. Takže pokud jde o vnitřní obsah

dokumentu, je ze dvou interpretací přesvědčivější ta, v níž pro veliké utajení příběhu

není třeba žádné „mimozemské hypotézy“.

2. Jistá tvrzení v této zprávě, zvažovaná jak jednotlivě tak i souhrnně, poukazují na pozemský

původ tohoto stroje, a vzhledem k exotické povaze objevené technologie mohly pocházet

toliko z nacistického Německa:

185

a) Stroj má „tak přijatelné rozměry, že se zdá být právě tak velký jako člověkem pilotované

letouny“; nic totiž Velitelství zásobování letectva (AMC) nenaznačuje mimozemský

původ; jeho velikost odpovídá velikosti a potřebám lidské fyziologie;

b) „Hlášené technické parametry, jako prudký úhel stoupání, schopnost manévrovat

(zejména při změně směru), chování, jež je třeba považovat za únikovou akci, jsou-li

spatřeny nebo kontaktovány spojeneckými letadly nebo radarem, nás vede k

přesvědčení, že některé objekty jsou ovládány buď manuálně, automaticky nebo na

dálku.“ Toto tvrzení lze vysvětlit odkazy na známé, třebaže exotické technologie

nacistických tajných zbraní a jejich údajné parametry výkonu (prudký úhel stoupání),

stejně jako německý vývoj letounu řízeného na dálku;

c) „Nepřítomnost kondenzačních par, vyjma několika případů, kdy objekt operoval v

podmínkách vysokého výkonu,“ podobná tvrzení lze najít v knihách Operation Intercept

od Vesca nebo Man-Made UFO’s od Childresse, že tzv. talíře Mark 1 byly exotickým,

přesto však standardním tryskovým letadlem nasávajícím vzduch, jež zanechávalo

řečené kondenzační stopy. Tvrzení, že „normálně nevydávají žádný zvuk, vyjma tří

případů, kdy bylo slyšet velké duněni“ by mohlo poukazovat na německý vývoj

výškových tryskových motorů a dalších motorů s vysokým výkonem pod vedením prof.

dr. Lippische a konečně;

d) Tvrzení, že „letová rychlost je normálně odhadována na více než 555km/hod“ zas a

znovu naznačuje příliš nízkou výkonnost na jakékoliv meziplanetární plavidlo, daleko

spíše ovšem poukazuje na cosi, co je pozemského původu. Je třeba si také všimnout, že

tato rychlost je hluboko pod rychlostí 1931 km/h (1200 mph), jež byla hlášena ve

zpravodajské analýze nejvyšší důležitosti ze zhruba stejného časového období.

Zabýváme se tedy dvěma různými stroji, nebo stejným strojem, který byl pozorován za

odlišných okolností. Onen údaj o nízké výkonnosti může podobně naznačovat povahu

samotného dokumentu, který byl záměrně šířenou dezinformací, jelikož taková rychlost

by sotva vyžadovala tajnou zprávu. Podle mého názoru však může jít prostě o

pozorování za podmínek nízké výkonnosti.

3. Dokument končí třemi dechberoucími prohlášeními, jež silně narušují mimozemskou

hypotézu: „Patřičné zválení se týká zejména:

a) Možnosti, že tyto objekty jsou domácího původu - že jde buď o produkt projektu s

vysokým utajením, jenž není znám AC/AS-2 či tomuto velen.

b) Nedostatek přímých důkazů v podobě havarovaných a zajištěných letounů, jež by

nepopiratelně dokázaly existenci těchto objektů.

c) Možnosti, že nějaký cizí stát vyvinul druh pohonu, pravděpodobně nukleárního, o němž

nemáme žádné povědomí.“

Povšimněme si, že Velitelství zásobování letectva ve svých prohlášeních pod body a) a

c) ani nepřemýšlí o havarovaném plavidlu jako o mimozemském, tj. na zaznamenané

technologii není nic tak exotického, že by to vyžadovalo vysvětlení o mimozemském

původu. Všimněme si však také, že mimořádné kuriózní tvrzení pod bodem b) naznačuje, že

buď v Roswellu nebylo zajištěno nic - což je závěr, který autor odmítá - nebo že AMC

vlastně nevidělo to, co bylo zajištěno, nebo že to, co bylo zajištěno, nebylo ve skutečnosti

UFO. Prohlášení pod bodem c) by se mohlo přiklánět ke zmírnění onoho výkladu, že AMC

nevidělo to, co bylo zajištěno, když byla formulována tato zpráva, poněvadž jakákoliv

zmínka o mechanismech pohonu by se těm, kdo ji sepisovali, sama nabízela směrem k

AMC, při neexistenci skutečného stroje, který se měl zkoumat. To jest, AMC mohlo právě

tak snadno navrhnout magnetický, elektromagnetický pohon nebo jinou formu silového pole

186

(field propulsion), pokud by se jeho závěry opíraly o zprávy o letových vlastnostech a

výkonu UFO Proto je dost možné, že AMC ve skutečnosti stroj vidělo a opírá svoji zprávu o

faktickou analýzu jeho pohonné jednotky V této souvislosti nabývá tvrzení c) mnohem

většího významu, poněvadž jedinou další zemí s doloženým zájmem o jaderné řešení

pohonu letadla bylo v té době nacistické Německo. Je třeba připomenout, že jednou ze

specifických oblastí výzkumu Kammlerstabu byl právě jaderný letecký pohon.

Proto bude třeba vysvětlit tvrzení Patřičné zvážení se týká zejména: Možnosti, že tyto

objekty jsou domácího původu - že jde buď o produkt projektu s vysokým utajením, jenž

není znám AC/AS-2 či tomuto velení. Především je nutné si všimnout, že tam nepadla ani

zmínka o možnosti, že by třeba za touto technologií stáli Sověti Zadruhé je ze samotného

tvrzení jasné, že AMC považuje za možné, že za ní stojí projekt tak utajený a tajný, že jim

prostě není znám. Tak by také bylo možné, aby tato technologie byla výsledkem zcela

nezávislého projektu. Krátce, dovoluje myšlenku pokračujícího a nezávislého vývoje

válečných projektů nacistů.

4. Tyto závěry naznačují, že AMC je v rozpacích, má-li vysvětlit skutečný původ onoho stroje,

ačkoliv je zřejmé, že jej vnímá jako naprosto jasně pozemský. Tedy kombinovaná závažnost

tvrzení a) a c) na konci tohoto dokumentu poukazuje na existenci programu exotického

leteckého výzkumu a vývoje, který je naprosto neznámý USAAF a také jeho prvořadé

jednotce analýzy leteckých technologií, tj. AMC ve Wright Field. Vzhledem k tomu, že

dokument se nikde nezmiňuje o domnělém uzdravení biologických jednotek, ET, vede nás

to k závěru, který podporuje závěry představené v knize Říše Černého slunce, a to, že nic z

nabyté technologie anebo zaznamenaných letových vlastností nesvědčí o tom, že by stroj byl

mimozemského původu. A opravdu, z dokumentu se dá vyvodit existence programu

pravděpodobně naprosto nezávislého na americké vládě, o němž AMC neví zhola nic.

2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

Laboratoř pro výzkum a vývoj (RDL)

Analytická zpráva IJKAD-2B/AO

Předmět:

Létající talíře

Komu:

Vrchní velení

Velitelství zásobování letectva

Wright Field

Dayton, Ohio

Určeno pro:

AC/A2-g

brigádní generál C. P. Cabell

ústředí, Vojenské letectvo

Washington 25, D. C.

187

1. Na základě písemné žádosti z 16. července 1947 vypracoval tento úřad své závěry týkající

se výroby, funkce a možného původu výše uvedeného předmětu. Při vypracování naší

analýzy byly využity předběžné údaje získané studiem na místě a poskytnuté personálem T-

2 a T-3, vyšetřujícím a zajišťovacím týmem AFSWP, personálem z projektu „Paper Clip“,

vybraným personálem z Vědecké poradní skupiny vojenského letectva a personálem

poradního sboru Komise pro atomovou energii.

2. Do analýzy Úřadu pro výzkum a vývoj patří:

a) Studie aerodynamiky a hodnocení designu, provedená laboratoří technické rozvědky T-2

pro letectví, energii a pohonné systémy (Aircraft, Power Plant and Propeller

Laboratories of Engineering Division T-2), se závěrem, že některá země dosáhla

takového stupně vývoje letectví, v jehož světle jsou nynější představy naprosto zastaralé.

b) Je zřejmý pozoruhodný pokrok při redukci čelního odporu a vztlaku, specifického

zatížení křídla při srovnávání zhušťování a zřeďování proudnic za extrémních podmínek.

Absence nýtování a přeplátování na povrchu naznačuje „simplistický“ koncept, který

konfrontuje naši technologii s tím, jak dát dohromady „pečlivě a dobře uvážené.

kompromisy, pokud se týče hmotnosti, řešení aerodynamické odporové a vztlakové síly,

a designu“.

c) Designéři dokázali kompenzovat důsledky Bemoulliho věty, což umožnilo, aby byl

„celkový odpor proudění“ ve všech ohledech snížen - můžeme to připodobnit konceptu

„zachování energie“ - a tak potlačili ztráty vyplývající z tření, při němž dochází k

uvolňování tepla.

d) Design profilu kulatého křídla se podobá řadě NACA 230 s tou výjimkou, která se týká

půdorysu křídla a požadavků na mocnost rozpětí. Související odpor prostředí se zdá být

kontrolován srovnáváním zhušťování a zřeďování proudnic díky designu a eliminací

protuberancí. Indukovaný odpor se inverzně zmenšuje kruhovým rozpětím při nízkém

poměru šířky k výšce křídla.

e) Trup se zdá zapadat do konceptu vodního letounu, neboť jeví vynikající

hydrodynamické vlastnosti s nízkou tendencí k „poskakování“. Běžná směrová kormidla

a stabilizátory na křídle a u kabinových dílů u zajištěných částí úplně chybí, třebaže se

dají rozeznat křidélka a klapky. Vzhledem k tomu, že u stroje nejsou žádné vertikální

nebo horizontální stabilizátory, neexistuje ani žádné podélné postavení křídla ve vztahu

k trupu. Náběh křídla se zdá být předvolen a upravován za letu pomocí počítače, čímž se

redukuje odpor prostředí vůči letové poloze, pokud křídlo vyžaduje při vysoké rychlosti

změnu úhlu náběhu a zajištění stability během stoupání s ohledem na hmotnost stroje.

f) Souhrnný popis stroje udává:

(1) Kovový povrch v konečné úpravě vysoce leštěný. Srovnání s AI3I H1112 naznačuje,

že kovy použité ke konstrukci stroje předstihují strukturou, chemickým složením a

mechanickými vlastnostmi ty, jež jsou v současné době ve vývoji. Vzorky kovu byly

s negativním výsledkem podrobeny testům na opracování strojem, a to: AI3I S620,

AI3I 3140, AI3I 4140, AI3I E4340, AI3I 5149 m AU3U 5640, AI3I E 52100 a AI3I

AI3I 430, 410 a 347.

(2) Stroj navržený k letu ve velkých výškách. Byly identifikovány automatické

výfukové otvory. Gyroskopicky řízený stabilizátor křídla zjevně udržuje stroj v

režimu vznášení se na místě.

(3) Pohonná jednotka sestává ze sférického reaktoru (typ na izotop vodíku) spojeného s

propulzním motorem.

188

(4) Jeho průměr je 30 m a centrální sekce je vysoká cca 6 m. Centrální kabina má tři

prostory (paluby) pro posádku: horní sekci pro řízení letu; prostřední pro vybavení a

spodní sekci pro pohonnou jednotku a přistávací zařízení. Kruhové křídlo má rotující

sekci a nastavitelnou přední hranu.

(5) Vršek (kopule) se může během provozu za vysokého výkonu zasunout do centrální

části. Pozorovací okénka jsou zatahovací (sic!) a umožňují sledovat vršek a spodek

křídla.

(6) Konstrukce má základ v poměru 6:1.

(7) Letové přístroje a systémy řízení letu jsou aktivovány optickými vlákny podobnými

skleněným tyčinkám, vyjma toho, že jsou flexibilní a mají plastický plášťový prvek.

Všechny funkce jsou řízeny dotykovým ovládáním vysílajícím povely. Nástroje jsou

pokryty plastickým povrchem a jsou zřejmě barevně odlišeny.

(8) Stroj má schopnost navigace za každého počasí, což umožňuje „let naslepo“.

Pravděpodobné používání televizního snímání.

- 2 -

=====konec=====

Analýza

1. Opět nenacházíme v dokumentu žádnou zmínku o hypotéze o mimozemském původu, jímž

by se vysvětloval původ rekuperovaného stroje, třebaže jak naznačuje úvodní zpráva, právě

otázka jeho původu je skutečným důvodem vzniku tohoto sdělení: „Na základě písemné

žádosti z 16. července 1947 vypracoval tento úřad své závěry týkající se výroby, funkce a

možného původu výše uvedeného předmětu.“ Ve skutečnosti je dokument ve svém závěru

naprosto jednoznačný, když říká, že „některá země dosáhla takového stupně vývoje letectví,

v jehož světle jsou nynější představy naprosto zastaralé“. Pokud by byla bývala hypotéza o

mimozemském původu zohledňována jako možné vysvětlení, pak by musela být tato věta

příslušně formulována. A ještě, je významné, že něco, co souviselo s touto technologií,

muselo vojenskému letectvu napovědět, že by na tuto záležitost mohl vrhnout nějaké světlo

německý personál spadající pod operaci Paperclip. Němci, jak jsme postřehli z kapitol v

první části, dosáhli velkého pokroku při vývoji vysoce výkonného letounu, který byl určen

pro velké výšky. Cosi na této technologii tedy vypadalo „německy“.

2. A tak naopak to směřuje k potvrzení poznámky, že na nějaké vyšší úrovni skupiny MJ-12

byl v dokumentech samotných záměrně uveřejněn důmyslný příběh pojednávající o

mimozemském původu (stroje), aby se tak utajilo to, co nyní už začíná být zřejmé: takový

letoun s vysokým výkonem určený pro velké výšky byl spadal do kompetence a provenience

vysoce utajeného experimentálního výzkumu prováděného nacistickým Německem,

poněvadž to bylo v té době jedinou zemí na světě, která měla, rozvíjela a testovala takovou

technologii. Takže toto tvrzení samozřejmě předpokládá hlubší smysl, že v těchto projektech

po válce dále pokračovalo, nezávisle nebo skoro nezávisle, nějaké nezávislé těleso, a také na

neznámém místě nebo místech.

3. Přesné metody tohoto úspěchu jsou poté jasně popsány: „Designéři dokázali kompenzovat

důsledky Bemoulliho věty, což umožnilo, aby byl »celkový odpor proudění« ve všech

ohledech snížen - můžeme to připodobnit konceptu »zachování energie« - a tak potlačili

ztráty vyplývající z tření, při němž dochází k uvolňování tepla.“ Zmínka o Bernoulliho větě

naznačuje, že letoun byl navržen s vysokým výkonem v atmosféře, nejspíše také pro velké

výšky. Kromě toho krátká a sugestivní zmínka o zachování energie a potlačení ztráty

189

vyplývající z tření silně svědčí o německém výzkumu podtlaku hraniční vrstvy, o němž se

zmiňuje Vesco a Childress v knize Man-Made UFOs, a dokonce ještě mnohem podnětněji

svědčí o experimentech s nerovnovážnou termodynamikou, což byl na tu dobu revoluční

fyzikální koncept. Tyto teoretické ukazatele zase jasně ukazují na vývoj v nacistickém

Německu, což byla jediná země, která se takovým výzkumem zabývala. V tomto ohleduje

možná zase významné, že zajištěný stroj byl přepraven na Velitelství zásobování letectva ve

Wright Field, kde - jak známo - byl v té době zaměstnán určitý počet vědců a techniků z

Paperclipu. Tato skutečnost znovu naznačuje, že americkému personálu zapojenému do jeho

oživení a analýzy cosi na letounu okamžitě napovědělo, že se jedná o německou

provenienci.

4. V tvrzení, že „náběh křídla se zdá být předvolen a upravován za letu pomocí počítače, čímž

se redukuje odpor prostředí vůči letové poloze, pokud křídlo vyžaduje při vysoké rychlosti

změnu úhlu náběhu a zajištění stability během stoupání s ohledem na hmotnost stroje“, se

výslovně zmiňuje o letovém počítači. Tento fakt může jít proti našim tezím o pokračujícím

nezávislém nacistickém vývoji takových technologií. Třebaže je pravda, že jak Spojenci, tak

i Němci vyvinuli během války první digitální počítače, byly tak rozměrné a veliké, že složité

výpočty potřebné pro úpravy náběhu křídla by byly u takového letounu neproveditelné, a to

i tohoto nekonvenčního, ledaže by Němci pro takové účely zapracovali svoji polovodičovou

technologii do vývoje mnohem menších počítačů. I když nemáme žádné důkazy, že by tomu

tak bylo, skutečnost, že měli už za války jak výpočetní techniku, tak i tranzistorovou

technologii, znamená, že zbývalo už jenom tyto dvě technologie zkombinovat. Jak jsme

dokazovali v knize Říše Černého slunce, taková kombinace vysoce rozvinutých technologií

je příznakem a oblíbenou metodou Kammlerstabu. A jak jsme viděli v kapitole druhé,

nacisté vyvinuli během války veliké úsilí, aby miniaturizovali televizní kamery pro řízené

střely. Ta nicméně zůstala rozměrným zařízením, a proto tato záležitost mluví přesvědčivě

ve prospěch mimozemského nebo jiného exotického původu.

5. Jak bylo poznamenáno, tento „stroj (byl) navržen k letu ve velkých výškách. Byly

identifikovány automatické výfukové otvory. Gyroskopicky řízený stabilizátor křídla zjevně

udržuje stroj v režimu vznášení se na místě“. Let ve výškách byl zase charakteristickým

znakem vývoje dr. Lippische, dr. Sangera a dalších během války a zmínka o „výfukových

otvorech“ má tendenci podporovat závěr, že se jedná o jakýsi druh stroje na bázi náporového

tryskového nebo sukčního motoru. Všimněme si však, že stroj je zjevně schopen vznášet se

na místě, což je skutečnost, která se zdá vylučovat jakýkoliv konvenční stroj s náporovým

tryskovým motorem.

6. Popis sférického reaktoru zjevně založeného na vodíkové fúzi se hodí pro podobné popisy,

jež udává „zpravodajská analýza nejvyšší důležitosti“ a „zpráva o letecké havárii“ generála

Twininga, o níž byla řeč v knize Říše Černého slunce.

7. Věnujme pozornost tomu, že „kruhové křídlo má rotující sekci“ nebo nějakého druhu

turbinu. A to opět ukazuje na výzkum Bellonza (jak o tom zpravuje Vesco a Childress v

knize Man-Made UFOs), Schaubergera, Fleissnera a dalších ve Třetí říši.

8. „Konstrukce má základ v poměru 6:1“, což je stejný poměr, o němž podávají zprávu

dokumenty MJ-12, prověřované v knize Říše Černého slunce. To by mohlo docela silně

mluvit ve prospěch skutečnosti, že se zabýváme jedním a tímtéž strojem.

9. Zaregistrujme také, že „letové přístroje a systémy řízení letu jsou aktivovány optickými

vlákny podobnými skleněným tyčinkám, vyjma toho, že jsou flexibilní a mají plastický

plášťový prvek“, tzn. že jsou na bázi optických vláken. Připomeňme, že plk. Corso se

rovněž zmiňuje o takové technologii, o níž po zralé úvaze prohlašuje, že má mimozemský

původ a byla získána z Roswellu.

190

10. Totéž se však nedá říct o závěrečném prohlášení: „Pravděpodobné používání televizního

snímání.“ Jak jsme viděli, Němci byli velmi úspěšní, zejména s ohledem na jejich úspěchy v

oblasti polovodičů a schopnosti miniaturizovat klystronovou elektronku, miniaturizovat

televizní kamery do dostatečně malé velikosti, aby se daly použít jako naváděcí systémy pro

jejich lehčí rakety, jako např. protiletecká střela Tonne.

11. Nakonec, a to je nejdůležitější, je třeba poznamenat, že tato zpráva je adresována

brigádnímu generálovi C. P. (Charles Peare) Cabellovi, který se později stal náměstkem

ředitele zpravodajské služby, pod vedením Allena Dullese, kterého prezident Kennedy

vyhodil údajně za jeho podíl na neúspěšné invazi v Zátoce sviní. Poznamenejme také, že

někteří badatelé ve věci zavražděného JFK poukázali na to, že Cabellův bratr byl v době

atentátu starostou Dallasu a napomáhal na poslední chvíli změnit trasu kolony automobilů

odklonem kolem budovy Texas School Book Depository. Díky tomuto dokumentu pak

máme jasné spojení mezi problémem UFO a veškerou „účastí nacistů“ na něm, jak to

ukazují dokumenty až doposud zkoumané, přes Cabella až k atentátu na Kennedyho. Za

předpokladu, že původ onoho stroje nelze ve světle tohoto dokumentu na žádný způsob

považovat za mimozemský, nýbrž vděčí za svůj původ spíše „některému národu“, můžeme

se s jistotou domnívat, že jistý „nacistický“ prvek číhá nejen v pozadí vlny UFO v roce

1947, ale právě tak i v pozadí atentátu na JFK.

Toto spojení mezi UFO a atentátem na JFK je téměř okamžitě „podepřeno“ dopisem z

anonymního zdroje Timothyho Coopera.

3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

Přijato 30/6/99

/s/Timothy J Cooper

KOPIE DOKUMENTU

23. června 1999

Pan Timothy Cooper

P O. Box 1206

Big Bear Lake, CA 92315

Vážený pane Coopere,

jsem penzionovaným úředníkem kontrarozvědky CIA, který pracoval pro Jima Angletona

z ????????????????????????????????????????????????????????????? ???????????????????????????

?????????????? tajné dokumenty ??????????????????????? citlivé údaje, jež by mohly spojovat MJ-

12 s vraždou JFK. Tento dokument oficiálně neexistoval a v tomto úřadu nebyl nikdy objeven.

AWD měla veliké obavy, aby neprosákl nekompetentními kanály ven a nebyl vyzrazen Bílému

domu. Tyto „Směrnice“ jsem doslova vytáhl z plamenů a uložil na bezpečné místo, aby přežily

následné kontroly. Jakákoliv revize by kompromitovala budoucí ředitele a přivedla úřad do velmi

obtížné situace.

Cítím, že rychle přichází doba, kdy budou záznamy o projektu Majestic/Jehovah vyzrazeny, a

veřejnost má právo vědět, kdy to začalo. My v Cl (counter-intelligence, kontrarozvědka) jsme po

dlouhou dobu monitorovali civilní výzkum UFO a hráli jsme důležitou roli v tom, abychom pilně

191

zaměstnávali komunitu UFO. ?????????????? že Směrnice MJ-12 se k vám dostanou a doufám, že s

nimi budete nakládat odpovědně.

Myslím si, že vaše rozhodnutí spolupracovat s dr. Woodem bylo správné. Je důvěryhodný a

má dobrou vědeckou rutinu. Doufám, že jste četl zprávu BLUE BOOK/MAJIC s otevřenou myslí i

kritickým smyslem pro detail. Řeknete si možná, že tohle jsou ony chybějící spisy BLUE BOOK

(nepleťte šije s projektem Modrá kniha). Potřebujete důkaz a tady jej máte. Myslím, že si to

neuvědomujete, ale vy a dr. Wood jste šlápli do pěkných sraček. Nixonův SCEO nařídil zbavit se a

zničit veškerou dokumentaci k MJ-12. Této jediné se to nedotklo. Tato kopie přes průklepový papír

je jedinou spojnicí k MJ-12 a nečekám, že by se v budoucnu objevily nějaké další. Všechno je nyní

v počítačích a podle toho, co vím, neexistuje žádný další dokumentární záznam. Budete-li si počínat

obezřetně, mohl byste se s tím, co máte, dostat ještě mnohem dál. Varuji vás, abyste byl opatrný

ohledně toho, s kým mluvíte, a důvěřoval této informaci.

PS.: Ne každý má právě dobré úmysly, tak si dávejte sakra pozor.

=====KONEC=====

Analýza

To, co nás tady zajímá, je stručné sdělení hned zkraje dokumentu: „tajné

dokumenty ???????????????????????? citlivé údaje, jež by mohly spojovat MJ-12 s vraždou JFK“.

V analýze předcházejícího dokumentu jsme viděli, že existuje jasné spojení mezi programem na

oživení UFO a zavražděním JFK v souvislosti se zprávou odeslanou brigádnímu generálovi C. P.

Cabellovi. Dokládá to i Cooperův anonymní zdroj, který jde ještě o krok dále, když se vyjadřuje k

existenci dokumentů spojujících samotný MJ-12 s atentátem. Důsledek je ten, že na své nejvyšší

úrovni je tato operace Majic-12 jeho krajní pohnutkou, která není v rozporu - je však v pozadí a

vážnější - s ostatními měně závaznými motivy rozvíjenými v literatuře týkající se atentátu na JFK,

tzn. pomstu mafie, CIA a tak dále. Potvrzuje to a ještě i rozšiřuje o několik dní později druhý dopis

Cooperova „zdroje“.

4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně

privatizace MJ-12

DŮLEŽITÉ

9. července 1999

1999

Tirnothy J. Coope

Prosím, abyste si přečetl vše, co vám hodlám říct, a považoval to za pravdivé. Nejsem žádný

vtipálek nebo blázen. Mým důvodem, že vám píši tento dopis, je poskytnout vám informace o

skutečnostech, jak je znám já. Jsem ten, komu se ve špionážní hantýrce říká „chodec“ (špión, který

iniciuje ilegální emigraci z vlastní země do jiné, obvykle nepřátelské, aniž by k tomu povzbuzoval).

Tím jsem se stal v roce 1982, když jsem se dozvěděl o Billu Mooreovi a jeho informátorech v

„letectvu,“ což byli ve skutečnosti agenti OSI. Na rozdíl ode mne a ostatních Moore přijal podvod s

Majestic Twelve a EBE (Extraterrestrial Biological Entity, mimozemská biologická entita)

důvěřivě. Byly mu slíbeny informace „zevnitř“ ohledně případu z Roswellu. Z toho, co vím o

192

Mooreovi a jeho touze dostat se na „vnitřní stranu“, dovedla ho k tomu, že se nechal napálit

nějakými dokumenty zakládajícími se na materiálu, který mu doručila OSI. Myslím, že byl tím

materiálem tak zaujat, že mu sám uvěřil a rozčílil se. Vy, podle toho, co mi bylo řečeno a co jsem o

vás četl na internetu, se mi zdáte být duševně vyrovnaný chlapík s opravdu solidními základy a

dobrými informacemi ve věci UFO. Třeba to ani netušíte, ale máte opravdu zajímavý materiál,

jehož předmět vytváří v komunitě UFO pěkné napětí. Pokud u vás nikoliv, tím více jej oceníte.

Dostala se k vám informace, jakou nemá nikdo. Abych se vyjádřil trochu jasněji, vzpomeňte si, že

před pár lety, když se k vám dostala zpráva týkající se JFK, figuroval v ní William Colby a kdosi se

rozhodl, že ho raději zastřelí, dřív než mu bude moci někdo klást otázky. Náhoda? V žádném

případě! Nebyl první, kdo byl odstraněn, a ujišťuji vás, že ani poslední. Zůstal jste na většinu práce

sám, jak mám dojem, protože v komunitě UFO vás nikdo nezná a nejste pro ně důvěryhodný, a to je

dobře. Myslím, že to takhle „chtěli“. Osobnost přitahující pozornost není vždy dobrá věc. Podívejte

se, jak se STF (velmi pravděpodobně dobře známý ufolog Stanton T. Friedman) dostal do „seznamu

(osob) sledovaných“ OSI.

Příliš přitahuje pozornost, zdůrazňuje národní identitu a příliš okatě se hlásí o slovo. Dalším

příkladem je Linda Howeová.

DŮLEŽITÉ

=====KONEC STRÁNKY=====

- 2 -

DŮLEŽITÉ

Když začnou takoví jednotlivci dělat rozruch různými tvrzeními a těžkotonážními důkazy,

dostanou sami sebe do velmi složitých situací, kdy se pak musí neustále bránit. Ústup řady

klíčových osobností právě v posledních pěti letech by vám mohl leccos napovědět.

Nyní vám chci doplnit pár věcí ohledně specifických témat a závěrů, k nimž došla zaniklá

skupina MJ-12.

a) MJ-12 neexistuje jako vládní zpravodajské těleso. Přestala existovat v roce ig6g a stala se

privátní firmou financovanou technovědou (big science) a z velkých peněz.

b) Tato skupina měla řadu jmen. Z roku 1992 pochází úplně poslední pojmenování JEHOVAH.

Jednu dobu se nazývala ZODIAC a kolem roku 1995 se mohla opět přejmenovat.

c) UFO ZEBE Working Group je mezinárodní konsorcium financované a podporované

některými z největších finančních institucí a soukromých průmyslníků na světě.

d) MJ-12 vznikla konsolidací dvou pentagonských projektů, MAJESTIC a JEHOVAH, na niž

dohlížela skupina dvanácti nejvyšších osobností z armády, zpravodajské služby a vědeckých

institucí uvnitř ministerstva obrany, odtud MJ-12. Každý krycí název měl klasifikaci vyšší

než PŘÍSNĚ TAJNÉ a spadal do klasifikace ABSOLUTNĚ TAJNÉ.

e) JEHOVAH byl projekt DoD pro reverzní inženýrství výzkumu materiální stránky

technologií ve fyzice. Dr. J. Roberta Oppenheimera navrhl do čela tohoto projektu dr. Bush.

Název projektu prosazoval Albert Einstein v roce 1949. Oppenheimer zastával tuto funkci

do roku 1953, kdy ho AEC začalo považovat za nespolehlivého, odebralo mu bezpečnostní

prověrku a v roce 1954 toto vládní místo ztratil.

f) Einstein se stal nespolehlivým v roce 1955 a zemřel na „rakovinu“.

193

g) Oppenheimer byl členem MJ-12 až do své smrti, zemřel na „rakovinu“.

h) V roce 1960 učinila MJ-12 závěr, že UFO představuje možnou hrozbu při obraně USA a

mohlo by podněcovat masovou paranoiu. Usoudili, že by EBE mohly získat kontrolu nad

obranou USA během nukleární krize tím, že by zasahovaly do naváděcího a zaměřovacího

počítačového systému Atlas ICBM na základně v Turecku.

i) V roce 1960 schválil prezident Eisenhower společný obranný plán sepsaný MJ-12, že v

případě jaderného útoku SSSR na USA vyvolaného klamným manévrováním EBE by

nesáhly USA k odvetným opatřením navrhovaným USAF SIOP (SIOP byl zaměřovači

grafikon amerického letectva určený k nukleárnímu a termonukleárnímu zničení

strategických cílů v Sovětském svazu), a teprve po potvrzení, že nedošlo k chybné

interpretaci vinou UFO, by byly vypáleny střely k cíleným úderům na území SSSR. Účelem

takových úderů by bylo zabránit SSSR mít velení a kontrolu nad infrastrukturou, a tak

předejít rozpoutání totální jaderné války.

j) Během kubánské krize byl prezident Kennedy instruován MJ-12 a bylo mu řečeno, že

klamné manévrování EBE bylo důvodem pro to, že Sověti chtěli na Kubě rozmístit rakety

středního doletu s jadernými hlavicemi určené k prvnímu úderu, a proto zabránil americkým

jaderným silám, aby VELKOU POUTÍ zahájily údery bombardérů. Generál Lemay se na

JFK rozzuřil, že potají vydal SAC rozkaz, aby pokračovali v SIOP v případě, že USA

dostanou varování prvního úderu Ruska.

k) V roce 1963 se JFK snažil zmírnit velké napětí tím, že rozšířil spolupráci se SSSR při

výzkumu UFO v kosmickém prostoru prostřednictvím společného projektu při dobývání

Měsíce.

l) V roce 1964 byl prezident Johnson prostřednictvím MJ-12 seznámen o nebezpečných

kontaktech s EBE a o tom, jak ovlivňují doktrínu a politiku USA v mezinárodních vztazích.

MJ-12 úspěšně zabránila představitelům NICAP v předání svých závěrů o UFO hlavním

vládním představitelům a blokovala veškeré pokusy NICAP seznámit Johnsona s hrozbou,

kterou UFO představuje. MJ-12 byla za tento tah odpovědná.

m) V roce 1969 byl prezident Nixon prostřednictvím MJ-12 obeznámen se všemi aspekty

činnosti UFO a problému EBE od roku 1947. Z obavy z možného úniku informací z NSC a

od poradce k otázkám národní bezpečnosti Kissingera schválil Nixon zvláštní tajné správní

nařízení, v němž se po americké zpravodajské komunitě požadovalo, aby ve svých svazcích

ohledně UFO vymazala veškeré údaje o spojení s MJ-12 a zničila dokumenty, jež by ho

mohly spojovat se zavražděním JFK prostřednictvím MJ-12. Jako viceprezident schválil

Nixon projekt ZR/RIFLE sepsaný Výborem 40 (MJ-12 vydala nové nařízení, jímž

sankcionovala vraždu JFK) pro operace týkající se politických vražd.

n) Když se tisk dozvěděl o aféře Watergate a krádeži dokumentů, jež by mohly vést k odhalení

spojení MJ-12 s Výborem 40, namočila MJ-12 Nixona do spojení s ZR/RIFLE, a pak jej

vydírala, což vedlo k jeho rezignaci.

o) MJ-12 připravila odstranění ředitele FBI J. Edgara Hoovera v roce 1972 pomocí

„přirozených příčin“, protože „věděl příliš mnoho“ a použil své nájemné vrahy, aby

eliminoval řadu nespolehlivých jedinců, kteří mohli prozradit existenci MJ-12 a činnost.

DŮLEŽITÉ

=====KONEC STRÁNKY=====

194

- 3 -

DŮLEŽITÉ

A takhle bych mohl pokračovat pořád dál, pane Cooper, myslím však, že jste pochopil jádro

věci. Nemohu podložit důkazy vše, co jsem zde napsal, když však budete trochu číst a pátrat,

myslím, že si můžete udělat úsudek sám pro sebe, zda je to vše pravda či nikoliv. Přemýšlejte

například o vraždě JFK. Každý věří tomu, že se stal obětí vraždícího „osamělého blázna“, jak se to

praví ve zprávě Warrenovy komise (což byl, mimochodem, pustý výmysl). Nešlo ani o kubánský

problém či Kubánce. Kuba se stala krycím manévrem, který měl udržet civilní badatele a Kongres

stranou od skutečného motivu jeho smrti. Stručně řečeno, Kennedy se začal plést do úsilí MJ-12,

která chtěla přijít s obhajitelným a hodnověrným vysvětlením problému UFO/EBE, což byla příliš

citlivá záležitost, než aby do ní mohl zasahovat, byť by to byl i prezident. Každý věří tomu, že

prezident je odpovědný za svůj úřad. To prostě NENÍ PRAVDA! Prezidenti mohou být donuceni k

ústupkům a dělají je v případech, kdy není třeba, aby o problémech věděli. Je to prostě tak

jednoduché. Poskytuje jim schopnost něco uvěřitelné tvrdit, jako třeba ředitelům CIA, jimž je často

kladena otázka: „Co víme o UFO?“ Jakmile jsou seznámeni s fakty, změní se a začnou váhat nad

problémem: „Co řeknu prezidentovi?“ Nemůžete to říct prezidentovi, aniž by se to mezitím

nedověděla i řada ostatních. V Bílém domě neexistuje něco takového jako tajemství. Jenom se

podívejte na případ špionáže ve prospěch Číny. Dokud není třeba, aby něco věděl, nic se nedozví a

tak to prostě je. Je to pravé dilema pro ty, kdož „vědí“, protože EME (materializované mimozemské

entity) mají naprostou kontrolu nad UFO (nepleťte si to s člověkem vyrobenými UAV, často

zaměňovanými za UFO, protože ty se kolem nás pohybují už od 50. let 20. století a řídí je USAF,

CIA a NRO) a mohou se objevit kdekoliv a kdykoliv v jakékoliv podobě. Už chápete? Tato

inteligence skrytá za skutečnými případy pozorování UFO se může zhmotnit a ????????????

DŮLEŽITÉ

=====KONEC STRÁNKY=====

- 5 -

DŮLEŽITÉ

zjevit podle libosti komukoliv, kdekoliv a kdykoliv. Proč si myslíte, že chtělo letectvo, aby

byl projekt Blue Book ukončen? Protože nebyli schopni vysvětlit UFO běžnými pojmy, aniž by se

dočkali výsměchu vědců. Po 12 000 případech měli veškerý důkazní materiál, který potřebovali, a

předali jej CIA a NASA. Bylo pouhou náhodou, že Blue Book byl ukončen poté, co Apollo 11

přistálo na Měsíci? A myslíte si, že šlo o pouhou náhodu, že se svitky z Mrtvého moře objevily

zhruba ve stejnou dobu, kdy se UFO objevilo v Novém Mexiku? Všechno, co se pojí s UFO, má

nějaký smysl a doposud si nikdo neuměl představit, jaký. Objevení se UFO v našem století není

žádnou náhodou. Proč myslíte, že další projekt dostal jméno JEHOVAH? Dejte si to dohromady a

uvidíte sám. Je to DUCHOVNÍ (záležitost). V MJ-12 to udělali a dost je to vystrašilo. Těch 12

apoštolů vybrali a dvanáctku vytvořili v roce 1947. Jedno je netypickým odrazem druhého, akorát

že v případě těch dvanácti netypických nešlo o duchovní (bytosti) a nedokázali pochopit význam a

důležitost toho, co se dělo na světové scéně. Chápu, že to zní bláznivě a neuvěřitelně, ale je to

pravda, věřte mi. Mám ze spolehlivých pramenů, že CIA použila knihy Jacquese Valleeho jako

195

směrnici k interpretaci lidské reakce na problém kontaktu s UFO, a doporučuji vám, abyste udělal

totéž. Studují ho v CIA i NSA a je v jejich dokumentech citován. Jedna z věcí by vás měla

znepokojovat a tou je možný podtext zničení pověsti a ztráty image, což by mohlo být použito proti

vám, kdyby vás média a tisk začaly brát příliš vážně. Nebudete-li mít silnou podporu odpovědných

členů ufologické komunity a médií, mohl byste skončit podobně jako někteří jiní, kteří se pokoušeli

využít těchto vědomostí k osobnímu prospěchu. Varuji vás rovněž před vážnými psychologickými a

duchovními následky vyplývajícími ze zkoumání UFO. Někteří dobře známí badatelé trpěli

zpochybněním osobní identity a ztrátou rodinných vztahů, a dokonce i samotné víry. Nedovolte, aby

se to přihodilo i vám. Musíte si udržet rovnováhu a nadhled, až budete zkoumat tento fenomén.

Někteří zcela ztratili smysl pro realitu a následkem toho byli postiženi šílenstvím. Nedoporučuji ani

hledat řešení pouze z povzdálí. EME se nedá věřit a jsou docela záludné. Sdělím vám jedno

tajemství, na něž přišlo MJ-12 v samotných počátcích. Životní prostředí Země prodělalo podstatné

změny a ty jsou součástí PROSTŘEDÍ! Redigovaná část knihy z knihovny (??) nalezené v Novém

Mexiku předpovídá celosvětovou invazi EME v roce 2030 podle lunárního kalendáře, který začal

někdy po roce 1999. CIA se pustila do projektu s názvem PROSTŘEDÍ (ENVIRONMENT)

prostřednictvím civilního projektu nazvaného MEDEA, aby se zjistilo, jaké škody napáchalo UFO

kontrolované EME zvláště v okolí jaderných elektráren a produkcí průmyslových odpadů. Z toho,

co vím, byla lidská populace na Zemi kontaminována a naše DNA byla pozměněna znečišťováním

prostředí, což se promítlo do vzduchu, který dýcháme, potravin a vody. Digitální trojský kůň

zanedlouho přivodí velkou přírodní pohromu a my to svalujeme na EME (ve skutečnosti je za to

odpovědná armáda). Abychom to shrnuli do několika slov, JSME DOBYTEK A EME NÁS

VEDOU NA PORÁŽKU. Takový je plán hry. „Zasvěcenci“ to vědí a využívají situace. Naší

jedinou nadějí je mimozemská intervence. Světoví vůdci nevidí žádné jiné schůdné řešení než

DŮLEŽITÉ

=====KONEC STRÁNKY=====

- 6 -

DŮLEŽITÉ

kontrolu populace pomocí biologických zbraní a regionálních konfliktů. Pokud UFO způsobí

jadernou válku řekněme třeba mezi Indií a Pákistánem, nebo Čínou a Japonskem, nebo Severní a

Jižní Koreou, nebo mezi Izraelem a Irákem, země patřící do NATO toho jistě využijí a pokusí se s

nimi skoncovat. Sledujte Rusko a Čínu. Mohou spustit něco, co pojede podle tohoto scénáře, a

pokusí se do toho zatáhnout i USA. Aby se ospravedlnil tento druh kontroly populace, mohou si

vymyslet krizovou situaci přicházející z kosmu. Mohou se pokoušet přesvědčit svět, že

mimozemšťané chtějí okupovat naši planetu a vyhubit lidskou rasu, a proto dislokují svoji obranu

do vesmíru a během toho zlikvidují jisté množství lidí. Už tu máme události odehrávající se na

území celých Spojených států i v dalších zemích, jež mají vztah k UFO, a ty to podpoří. Jsme

očkováni proti jistým biologickým zbraním a zároveň upraveni (naprogramováni) pro kontakt s

mimozemšťany. To bylo a stále je na pořadu dne v přípravách na vystoupení tajné vlády. Vědí, že to

přichází, ale nevědí, kdy a jak k tomu dojde.

Doufám, že to všechno nepovažujete za výplody choré mysli. To, co jsem napsal, se zakládá

na tom, co jsem se v průběhu let dozvěděl i díky svému spojení se zpravodajskou komunitou, která

- co se týče konečného řešení - rovněž tápe ve tmě. Připojil jsem pro vás pár lahůdek, které shledáte

jako vhodnou pomůcku. Přeji vám hodně štěstí a vydržte v tom pachtění. Odpověď může být prostá.

196

DŮLEŽITÉ

=====KONEC=====

Analýza

Tento dokument obsahuje řadu neopodstatněných tvrzení týkajících se MJ-12 a povahy jejích

právě probíhajících operací, nemluvě o tom, že je znovu ochotna vraždit, aby udržela v hluboké

tajnosti utajený vývoj „technologie získané reverzním inženýrstvím“:

1. Bývalý ředitel CIA William Colby je údajně zavražděn kvůli tomu, že se jeho jméno ocitlo v

dokumentech MJ-12 ve spojení s atentátem na JFK („Třeba to ani netušíte, ale máte opravdu

zajímavý materiál, jehož předmět vytváří v komunitě UFO pěkné napětí. Pokud u vás

nikoliv, tím více jej oceníte. Dostala se k vám informace, jakou nemá nikdo. Abych se

vyjádřil trochu jasněji, vzpomeňte si, že před pár lety, když se k vám dostala zpráva týkající

se JFK, figuroval v ní William Colby a kdosi se rozhodl, že ho raději zastřelí, dřív než mu

bude moci někdo klást otázky. Náhoda? V žádném případě! Nebyl první, kdo byl odstraněn,

a ujišťuji vás, že ani poslední.“).

2. Vypadá to, že MJ-12 byla privatizována prezidentem Nixonem, částečně proto, aby se

chránil před tím, že by se mohlo naznačovat, že byl zapojen do přípravy tohoto atentátu,

ovšem když čtete mezi řádky, bylo to částečně i proto, aby byly MJ-12 a nezávislé zdroje

financování zcela utajeny. Jinými slovy, Cooperův anonymní zdroj tvrdí fantastickou věc:

MJ-12 dosáhla takové moci, že už nespadá pod kontrolu americké vlády, ale stala se privátní

a mezinárodní firmou svými vlastními silami a je korporacemi štědře financována. Tento

zdroj to rozpracoval ve třech samostatných sděleních:

a) „MJ-12 neexistuje jako vládní zpravodajské těleso. Přestala existovat v roce 1969 a stala

se privátní firmou financovanou technovědou (big science) a z velkých peněz“

b) „UFO/EBE Working Group je mezinárodní konsorcium financované a podporované

některými z největších finančních institucí a soukromých průmyslníků na světě.“

c) V roce 1969 byl prezident Nixon prostřednictvím MJ-12 obeznámen se všemi aspekty

činnosti UFO a problémem EBE od roku 1947. Z obavy z možného úniku informací z

NSC a od poradce k otázkám národní bezpečnosti Kissingera schválil Nixon zvláštní

tajné správní nařízení, v němž se po americké zpravodajské komunitě požadovalo, aby

ve svých svazcích ohledně UFO vymazala veškeré údaje o spojení s MJ-12 a zničila

dokumenty, jež by ho mohly spojovat se zavražděním JFK prostřednictvím MJ-12. Jako

viceprezident schválil Nixon projekt ZR/RIFLE sepsaný Výborem 40 (MJ-12 vydala

nové nařízení, jímž sankcionovala vraždu JFK) pro operace týkající se politických vražd.

d) Tyto body naznačují nezávislý a velmi tajný vývoj rozvinutých technologií.

Pozoruhodné je datum 1969, téhož roku přistálo první Apollo na Měsíci. Člověk tedy

může jenom hádat, jaký byl následující scénář: Gehlen, von Braun a tucty dalších

nacistických vědců a agenti rozvědky si plácli na slavný „obchod“ s americkým

vojensko-průmyslovým komplexem a naopak nejenom že pokračovali ve svých

projektech, ale postupně pronikli do citlivých oblastí samotné vlády, jež se domnívala,

že nad nimi má kontrolu, když jim udělila „částečnou nezávislost“. V roce 1969 možná

dosáhl jejich vliv takového rozsahu, že byl tento vztah narušen a Majic-12 se stala

naprosto nezávislou, snad i splynula s nějakou formou „Nazi International“ se štědrým

korporátním financováním.

197

3. Einstein a Oppenheimer byli údajně zavražděni MJ-12 tak, že u nich „způsobila onemocnění

rakovinou“, jakmile začali být „nespolehliví“, což podle všeho znamená, že už

nesympatizovali s cíli nebo metodami skupiny MJ-12. Je možná zásadní, že Jack Ruby, vrah

domnělého vraha JFK, prohlásil, že jej „zabíjejí injekcemi s rakovinou“, aby ho umlčeli.

4. Měsíční program Apollo má zjevně nějaké spojení s plánem nejen Měsíc militarizovat

společně s Rusy, nýbrž jde také v jádru o specificky navržený program - třebaže účel zůstává

skrytý - ke zkoumání UFO: „V roce 1963 se JFK snažil zmírnit velké napětí tím, že rozšířil

spolupráci se SSSR při výzkumu UFO v kosmickém prostoru prostřednictvím společného

projektu při dobývání Měsíce. MJ-12 se proti tomu postavila, protože se domnívala, že

militarizace Měsíce by mohla dostat USA do nebezpečné situace kvůli EBE, kteří kontrolují

odvrácenou stranu Měsíce.“ Jinak řečeno, dokument podává svoji vlastní verzi hypotézy

dvou vesmírných programů.

5. Kennedy byl zavražděn kvůli pokusům zasahovat do plánů a cílů skupiny MJ-12: „Stručně

řečeno, Kennedy se začal plést do úsilí MJ-12 přijít s obhajitelným a hodnověrným

vysvětlením problému UFO/EBE, což byla příliš citlivá záležitost, než aby do ní mohl

zasahovat, byť by to byl i prezident.“

6. Havárie a oprava stroje z Roswellu získaného v roce 1947 a objev svitků od Mrtvého moře v

témže roce není náhodným souběhem událostí, vyplývá z toho, že je tu i duchovní rozměr

tohoto problému. Nadto uzavření projektu Blue Book po přistání Apolla 11 se dává do

spojitosti: „Bylo pouhou náhodou, že projekt Blue Book byl ukončen po přistání Apolla 11

na Měsíci? A myslíte si, že bylo pouhou náhodou, že se svitky od Mrtvého moře objevily ve

stejnou dobu, kdy bylo v Novém Mexiku nalezeno UFO?“ Tento vývod se podobá mé

vlastní analýze v knize Říše Černého slunce, když expedice (admirála) Byrda při operaci

High jump v Antarktidě a následné výroky, jichž se dopustil v chilském tisku, jsou

spojovány s událostmi v Roswellu a s vraždou ministra obrany Jamese Forrestala Cooperův

zdroj kromě toho naznačuje „duchovní“ rozměr, když dává do spojitosti svitky od Mrtvého

moře se vším ostatním.

7. Cooperův zdroj tvrdí, že část zachráněných „svitků“, jež je začerněna ve veřejně dostupné

verzi „zpravodajská analýza nejvyšší důležitosti“, obsahuje informaci týkající se plánované

invaze EBE a hromadného vyvraždění lidstva v roce 2030: „Sdělím vám jedno tajemství, na

něž přišlo MJ-12 v samotných počátcích. Životní prostředí Země prodělalo podstatné změny

a ty jsou součástí PROSTŘEDÍ! Redigovaná část knihy z knihovny (??) nalezené v Novém

Mexiku předpovídá celosvětovou invazi EME v roce 2030 podle lunárního kalendáře, který

začal někdy po roce 1999“ Zajímavá je shoda této genocidní agendy s Hitlerovými vlastními

plány na genocidu, kterou uchystal světu, kdyby býval uspěl v jeho dobytí: „Abychom to

shrnuli do několika slov, JSME DOBYTEK A EME NÁS VEDOU NA PORÁŽKU. Takový

je plán hry.“ Tedy dokonce i ideologicky se zdá, že nacismus a jemu podobné směry jsou

spojeny s „duchovním“ aspektem, jak to udává Cooperův zdroj. Tato „globální genocida“ se

však zdá být výsledkem plánovitého klamání lidstva: „Aby se ospravedlnil tento druh

kontroly populace, mohou si vymyslet krizovou situaci přicházející z kosmu. Mohou se

pokoušet přesvědčit svět, že mimozemšťané chtějí okupovat naši planetu a vyhubit lidskou

rasu, a proto dislokují svoji obranu do vesmíru a během toho zlikvidují jisté množství lidí.“

Je to v souladu s von Braunovým varováním dr. Carol Rosinové, jak je zaznamenala ve

svém místopřísežném prohlášení a jak jsem je citoval v knize Říše Černého slunce. Jinak

řečeno, poznámky tohoto zdroje mohou poukazovat na přežití a „internacionalizaci a

privatizaci“ nacistického kultu smrti prostřednictvím privatizace a internacionalizace

samotné MJ-12.

198

5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a

NSA

Cituji z následujícího dokumentu v celé šíři, třebaže jenom jedna krátká část je mimořádně

zajímavá:

?????????????????

RY

Kopie

PŘÍSNĚ TAJNÉ JEHOVAH

KATEGORIE = 12

ZPRÁVA = 12697232

DL #34211211123

????????????

YNYN EEI LAN ANL EXC OPC UTY OCS MDI SHP XP FM ????

TO MAJSEC REM

PŘÍSNĚ TAJNÉ MAJESTIC-12/33. CITACE 227882. VAROVNÉ OZNÁMENÍ - V

NÁSLEDUJÍCÍ INFORMACI SE NACHÁZEJÍ CITLIVÉ ZPRAVODAJSKÉ ZDROJE A PLÁNY.

BYLA ZACHYCENA BĚHEM KONTROLOVANÉHO TAJNÉHO ODPOSLECHU A PŘI

INFORMAČNÍ SCHŮZCE PŘEDÁNA JAKO VYHODNOCENÁ ZPRÁVA Č. 112-98: JAK SE

UKAZUJE, RUSKÝ VLÁDNÍ VĚDEC ODPOVĚDNÝ ZA PROJEKT „KOHTOPA“, KTERÝ JE

EKVIVALENTEM SDI, BYL ZAVRAŽDĚN POTÉ, CO BEZ OPRÁVNĚNÍ PROZRADIL

PROJEKT AMERICKÉMU PROTĚJŠKU TTCC

1. V MOSKVĚ - S4 SS Z LISTOPADU 96, OSOBA S KRYCÍM JMÉNEM „MAJ“ Z

MOSKEVSKÉ STÁTNÍ UNIVERSITY MLUVILA S AMERICKÝM PROTĚJŠKEM S

KRYCÍM JMÉNEM „JOSHUA“.

2. „MAJ“: „V (PROJEKTU) KOHTOPA JSME ZAZNAMENALI PARETO A TESTOVÁNÍ

UŽ NEMŮŽE DÁL POKRAČOVAT. JAKÉ MÁTE VÝSLEDKY VY? NAŠE SKUPINA

POŽADUJE VAŠE DATA KVŮLI POROVNÁNÍ. MŮŽETE TO ZAŘÍDIT? NAŠE

VÝSLEDKY BYLY V PROSTORU VORONÉŽ MÉNĚ EFEKTIVNÍ A DOŠLO K

PROZRAZENÍ MOD A PRACOVNÍKŮM KGB. DOUFALI JSME V POZITIVNÍ

KONTAKT, ALE NEBYLO TOMU TAK. NEDOKÁZALI JSME UDRŽET TISK

STRANOU. ZAŽÍVALI JSTE TOTÉŽ V DREAMLANDU?“

3. „JOSHUA“: „MĚLI JSME PODOBNÉ VÝSLEDKY JAKSI POZITIVNĚJŠÍHO RÁZU,

AVŠAK KONTAKT SE UKÁZAL BÝT TĚŽKO POCHOPITELNÝ A MY SI NEJSME

JISTI, ZDA SE NÁM NAŠE ÚSILÍ VYPLATÍ TAK, JAK JSME DOUFALI. JAK VÍTE,

OBLASTI 54 A 17 NEJSOU NEPRODYŠNĚ UZAVŘENÉ PROTI SLÍDĚNÍ

VEŘEJNOSTI A MÉDIA SE TÉMATU VĚNUJÍ STÁLE VÍCE KVŮLI PŘINEJMENŠÍM

95 PROZRAZENÍM, JICHŽ SE DOPUSTIL TELLER SAGAN SE SNAŽIL ŘÍZENÍ

KVALITY PEVNĚ PODCHYTIT, ABYCHOM SE POSUNULI DÁL, NEJSME VŠAK

PŘESVĚDČENI, ŽE TOMU TAK MŮŽE BÝT VE SVĚTLE NAŠEHO SOUČASNÉHO

SNIŽOVÁNÍ STAVŮ. JE MI LÍTO, KDYŽ SLYŠÍM ŠPATNÉ ZPRÁVY, ALE NA MÉ

STRANĚ S TÍM SOTVA DOKÁŽU NĚCO UDĚLAT. KONTROLA JE ABSOLUTNÍ A

199

SKUPINA MJ SE SNAŽÍ ZÍSKAT NOVÉ ZDROJE FINANCOVÁNÍ, DŘÍV NEŽ SE

VYNOŘÍ PROBLÉMY V ČÍNĚ. NAVRHUJI VÁM, ABYSTE ZKUSIL KONTAKTOVAT

»33« INVESTORŮ, KTEŘÍ JSOU STÁLE OTEVŘENI NOVÝM PŘÍLEŽITOSTEM

NAŠEHO DRUHU. MMF (MEZINÁRODNÍ MĚNOVÝ FOND) BY MOHL

POSKYTNOUT PŮJČKU, POKUD BUDE JELCIN SPOLUPRACOVAT A DÁ RUCE

PRYČ OD JUGOSLÁVIE:1 DO REŽIMU UTAJENÍ ZAŘADIL DŮSTOJNÍK PRO

ZVUKOVÉ ZÁZNAMY. VYŇATO Z VŠEOBECNÉHO REŽIMU ODTAJŇOVÁNÍ

PODLE E.O. 11652, KATEGORIE E2. NELZE SPECIFIKOVAT DATUM

AUTOMATICKÉHO ODTAJNĚNÍ. #3421 PŘÍSNĚ TAJNÉ JEHOVAII

===KONEC DOKUMENTU=====

Analýza

Všimněte si sdělení NAVRHUJI VÁM, ABYSTE ZKUSIL KONTAKTOVAT »33«

INVESTOR Ů, KTEŘÍ JSOU STÁLE OTEVŘENI NOVÝM PŘÍLEŽITOSTEM NAŠEHO

DRUHU. MMF (MEZINÁRODNÍ MĚNOVÝ FOND) BY MOHL POSKYTNOUT PŮJČKU,

POKUD BUDE JELCIN SPOLUPRACOVAT A DÁ RUCE PRYČ OD JUGOSLÁVIE.“ Oněch

„33“ investorů může znamenat zapojení zednářů coby privátního zdroje financování stále

pokračujícího, třebaže privatizovaného výzkumu a vývoje typu MJ-12. V tomto ohleduje třeba si

všimnout, že zednáři byli nejen prezidenti Roosevelt a Truman, ale že jejich hlavní vědecký

poradce, který hrál ústřední roli jak v projektu Manhattan, tak i v MJ-12, dr. Vannevar Bush, byl

zjevně rovněž zednářem, podle kanadské zednářské webové stránky (sponzorované velkolóží v

Britské Kolumbii).

Všimněte si, že první prohlášení „V (PROJEKTU) KOHTOPA JSME ZAZNAMENALI

PARETO A TESTOVÁNÍ UŽ NEMŮŽE DÁL POKRAČOVAT JAKÉ MÁTE VÝSLEDKY VT?

NAŠE SKUPINA POŽADUJE VAŠE DATA KVŮLI POROVNÁNÍ. MŮŽETE TO ZAŘÍDIT?

NAŠE VÝSLEDKYBTLTVPROSTORU VORONĚŽMÉNĚ EFEKTIVNÍ A DOŠLO K

PROZRAZENÍ MOD A PRACOVNÍKŮM KGB. DOUFALI JSME V POZITIVNÍ KONTAKT,

ALE NEBYLO TOMU TAK. NEDOKÁZALI JSME UDRŽET TISK STRANOU. ZAŽÍVALI

JSTE TOTÉŽ VDREAMLANDU?“ naznačuje nějaký druh hypotézy dvou vesmírných programů, a

v tomto případě velmi tajných.

6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

9. ??????????????????????????????????????????????

10. Dodržování bezpečnosti (projektu) MAJESTIC bylo úspěšné částečně proto, že utajené

činnosti byly rozděleny na úseky na úrovni bezpečnostního systému projektu Manhattan a

nové legislativy ochraňující vývoj jaderných zbraní.

11. Při ochraně bezpečnostních operací (projektu) Majestic bylo nutné ??????????????????????

osoby, které by mohly narušit úsilí zpravodajské služby. I když ????????????????lo někdy

nechutné, bylo přistoupeno k použití ??????????????????? prostředků. Předčasná smrt

ministra Forrestala byla považována za nutnou a nevyhnutelnou.

12. Shrnutí: Jestliže (nečitelné) k takové krizi a selhání vlády a bude zajištěna podpora

veřejnosti proti invazi z jiné planety, ??????????????????????????????????? že by se mohlo

objevit následující: „Příznaky jsou známé - nasazení podvratných agentů; taktika infiltrace,

podněcování nepokojů a chaosu k rozvrácení normálního chodu ekonomiky a tedy

podkopávání důvěry veřejnosti ve vládu a politické vůdce; uchopení moci bez odkazu na

vůli lidu.“

200

13. Se zmíněnou ZPRÁVOU PRO PREZIDENTA ???????????????? 47, BARRS 1-7, s datem

19. září 1947, je zdvořile předložena připojená „ZPRÁVA O LÉTAJÍCÍCH TALÍŘÍCH“. V

souladu s vašimi instrukcemi mi na dvouměsíční průzkumné cestě týkající se reálnosti

návštěvy z jiného světa pomáhali poradci z ministerstva zahraničí, obrany a námořnictva.

Byli navštíveni základní investoři a sklady. Úspěchem byla korunována snaha zapojit vědce

ze všech úrovní, poměřováno jejich prací na utajovaných obranných projektech. Byly

uspořádány konference s představiteli národní bezpečnosti a hlavními podnikateli ze

soukromé sféry. Bylo zpracováno na i 200 poznámek a zpráv z rozvědky. Tato práva

představuje tuto situaci na celkovém pozadí mých odhadů, současných i projektovaných, a

to jak v USA, tak i v zemích našich spojenců, a doporučení byla považována za spolehlivé

postupy při přípravě plánů a obranné politiky spojeneckých zemí a USA ve světle

současného vývoje.

14. Výsledkem Twiningovy zprávy bylo to, že prezident byl nucen podepsat zákon o národní

bezpečnosti z roku 1947, který nabyl účinnosti 19. září. To vůbec nepomohlo DCI při

provádění směrnice NSC v záležitostech zpravodajského sběru informací týkajících se

problému létajících talířů. Poradní sbor zpravodajské služby (IAB) nedovolil nové CIA

fungovat jako prvotní sběratel kritických údajů o létajících

talířích, ????????????????????????????????????????

- 5 -

=====KONEC DOKUMENTU=====

Analýza

Všimněte si, že jasným důsledkem bylo to, že MJ-12 byla zapletena do smrti ministra obrany

Jamese Forrestala, smrti, kterou mnozí považovali za podezřelou: Při ochraně bezpečnostních

operací (projektu) Majestic bylo nutné ???????????????????????? osoby, které by mohly narušit

úsilí zpravodajské služby. I když ????????????????lo někdy nechutné, bylo přistoupeno k

použití ??????????????????? prostředků. Předčasná smrt ministra Forrestala byla považována za

nutnou a nevyhnutelnou. To si přímo říká o nějaké dohady. Předpokládejme, že mezi operací High

jump, možným (třebaže nepravděpodobným) přežíváním nacistů v Antarktidě, havárií v Roswellu a

následným reverzním inženýrstvím existují vzájemné vztahy mohl tedy být Forrestal zasvěcen do

plánu hluboce utajené dezinformační kampaně obsahující „mimozemskou hypotézu“ a mít proti

němu námitky? Mohl kvůli tomu začít být považován za „nespolehlivého“ nebo za riziko pro

dlouhodobé a zjevně „všezničující“ cíle této skupiny, jak se domnívá Cooperův zdroj? Je-li tomu

tak, mohl být odstraněn. Stejně pokud se nějak provalilo navázání přátelských styků mezi MJ-12,

navázané z pověření americké vlády, a nezávislou přežívající skupinou nacistů, a Forrestal se o tom

dozvěděl, je velice pravděpodobné, že by měl proti tomu silné námitky a zase by musel být

odstraněn. Jistě se to asi nedozvíme nikdy, je však nutné se o těchto možnostech zmínit.

7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z

127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina

Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

PŘÍSNĚ TAJNÉ

Přísně tajné

gm 25

201

27. února 1942

BÍLÝ DŮM

WASHINGTON

27. února 1942

ZPRÁVA PRO VELITELE ŠTÁBU ARMÁDY

Zvážil jsem charakter materiálu, který má v držení armáda a který může mít veliký význam

při vývoji válečné superzbraně. Nesouhlasím s argumentem, že o takovou informaci bychom se

měli podělit s naším spojencem, Sovětským svazem. Konzultace s dr. Bushem a dalšími vědci o

tom, jak nalézt praktické využití atomových tajemství získaných při studiu nebeských zařízení, by

měla předem zabránit jakýmkoliv dalším diskusím, a proto jsem pověřil dr. Bushe, aby bez dalšího

otálení v tomto projektu pokračoval Tato informace má zásadní význam pro převahu našeho státu a

musí zůstat v režimu státních tajemství. Jakákoliv další diskuse o této záležitosti musí být zúžena na

generála Donovana, dr. Bushe, ministra obrany a vaši osobu. Výzva, jíž čelí náš národ, je skličující

a velmi nebezpečná ohledně tohoto podniku a dal jsem příkaz k poskytnutí veškerých vládních

zdrojů pro tento účel. Mohu vás ujistit, že pokud okolnosti dovolí a my zvítězíme, získá armáda

plody tohoto výzkumu při zkoumání dalšího využití tohoto nového zázraku.

Pokud vám výše uvedené není zcela jasné, máte možnost se mnou o tom mluvit.

F. D. R.

PŘÍSNĚ TAJNÉ

=====KONEC DOKUMENTU=====

VELMI PŘÍSNĚ TAJNÉ

BÍLÝ DŮM WASHINGTON

22. února 1944

ZPRÁVA PRO ZVLÁŠTNÍ VÝBOR PRO MIMOZEMSKOU VĚDU A TECHNOLOGII

Souhlasím s návrhem OSRD (Úřad pro vědecký výzkum a vývoj) ohledně doporučení, jež

předložil dr. Bush a profesor Einstein, aby co nejdříve vznikl samostatný program. Souhlasím

rovněž, že aplikace mimozemského know-how v atomové energii musí být využita pro zdokonalení

atomových superzbraní, aby přispěly k úplné porážce Německa a Japonska. S ohledem na náklady

již vynaložené na program atomové bomby by mohlo být nyní obtížné jej schválit bez podpory

ministerstva financí a armády. Rozhodl jsem se proto předejít takové akci. Z pohledu

informovaných zástupců (vlády) Spojených států není naším prvotním cílem zabývat se

předběžným výzkumem tohoto druhu, nýbrž vyhrát válku tak rychle, jak to jen jde.

Vyvstaly různé pochybnosti ohledně obtíží, jež by mohlo takové úsilí představovat pro beztak

již hodně zatížený výzkum moderních zbraní i jeho podpůrné skupiny, a souhlasím, že nyní pro to

není ta správná doba. Podle mého osobního názoru jakmile vyhrajeme válku a obnovíme mír, přijde

202

opět čas, kdy bude možné vynaložit další prostředky na soustavný výzkumný program věnující se

pochopení mimozemské vědy a její technologie, která je stále ještě hodně neprozkoumaná. Měl

jsem soukromé rozhovory s dr. Bushem na toto téma a řada předních vědců se vyslovila pro to, aby

Spojené státy využily každou příležitost plynoucí z těchto divů, jež se k nám dostaly. Slyšel jsem

argumenty generála Marshalla a dalších zástupců armády, že Spojené státy musí přijmout svůj osud

v této záležitosti za účelem národní bezpečnosti v poválečném světě, a já je ujistil, že právě tohle je

ten případ.

Oceňuji úsilí a čas, který byl vynaložen na sepsání cenných vhledů, které umožnily

proniknout do problému a byly včleněny do návrhu, jak zmodernizovat naše technologie a podpořit

celostátní růst a vyrovnat se se skutečností, že naše planeta není jediným přístavem inteligentního

života ve vesmíru. Chci rovněž pochválit výbor pro organizaci a plánování za to, co je v návrhu dr.

Bushe zřejmé, a za delikátní způsob, jakým to bylo prezentováno. Věřím, že výbor ocení situaci, v

níž tento úřad musel učinit své rozhodnutí.

Franklin D. Roosevelt

VELMI PŘÍSNĚ TAJNÉ

VELMI PŘÍSNĚ TAJNÉ

=====konec dokumentu=====

Analýza

Na základě předchozích dopisů prezidenta Franklina Roosevelta ministru obrany generálu

Marshallovi můžeme učinit několik předběžných závěrů:

1. Spojené státy získaly kosmickou loď s mimořádnými technologiemi už před Roswellem,

někdy v letech 1941-42, a velmi pravděpodobně jde o údajné havárie u Cape Girardeau a v

Louisianě, jak jsme se o tom zmínili již dříve. Za předpokladu, že nacistické projekty tehdy

nebyly na takovém stupni vývoje, na jakém mohly být ke konci války i potom, je rozumné

se domnívat, že tam tyto stroje původ nemají.

2. Z toho vyplývají dva závěry:

a) Na základě tvrzení o podobných haváriích ve fašistické Itálii v roce 1933 a v

nacistickém Německu kolem roku 1936, jak se uvádí v knize Říše Černého slunce i

jinde, je možné, že Spojené státy, Itálie a Německo měly mimozemskou technologii, již

každý z těchto národů podrobil reverznímu inženýrství. To by bylo v souladu s

některými výklady o neoficiálních poznámkách, které učinili von Braun a von Karmann

před Twiningem, jak je zaznamenal plk. Corso a jež zmiňujeme v této kapitole dále,

jakož i v knize Říše Černého slunce.1 Vyvstává ovšem důležitá otázka: proč měly tyto

národy takové stroje? Je zvláštní zjištění, že tyto tři hlavní bojující strany nabyly téže

technologie. Nemělo by ujít pozornosti, že k domnělým italským a německým haváriím

došlo před oznámením objevu jaderného štěpení, jejž učinil Otto Hahn v roce 1938,

takže je možné, že tento výzkum byl přímo součástí procesu reverzního inženýrství. Za

předpokladu, že Německo začalo s obohacováním uranu ve velkém měřítku už kolem

roku 1940, jak vyplývá z údajů uváděných v knize Říše Černého slunce, je toto

vysvětlení možné.

b) Dalším vysvětlením může být to, že tato loď a získané plavidlo není mimozemského

původu, nýbrž mají původ u nějaké nezávislé pozemské skupiny provádějící svůj vlastní

technologický vývoj a že tyto stroje havarovaly a tak je získali Němci, Italové a

203

Američané Mohou takto navazovat na „tajemné vzducholodě“ (Air Ship Mystery), jež se

objevovaly v devadesátých letech 19. století. (Poznamenejme, že německý umělec

Dellschau, jenž byl intimně spojen s tajemnými vzducholoděmi z roku 1890, neustále

tvrdil, že v tomto případě šlo vskutku o pokračující nezávislý vývoj. Na podporu tohoto

tvrzení je zapotřebí přečíst si tyto zprávy v souvislosti se zprávami AMC, jež byly

citovány dříve, poněvadž stroj zajištěný v Roswellu nevykazuje dostatečnou

technologickou základnu, která by naznačovala mimozemský původ tohoto plavidla.) Na

podporu tohoto tvrzení je třeba si všimnout následujícího dokumentu MJ-12:

8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence

personálu projektu Paperclip

4-15

„VTPŮJČENÝ“ LETOUN BYL ZÍSKÁN V ROCE 1945 OD TECHNICKÝCH SLUŽEB

VELITELSTVÍ LETECKÝCH SIL (ATSC, NYNÍ AEDC, AIR FORCE SYSTEMS COMMAND).

LETADLO „S“ BYLO BYLO (sic) NAVRŽENO PODLE LETOUNU ZÍSKANÉHO V ROCE

1942 VLOUSIANÉ. REKONSTRUKCE BYLA ZAHÁJENA V ROCE 1945 S POMOCÍ

NĚMECKÝCH VĚDCŮ VE WRIGHT FIELD. PROGRAM (VÝVOJE) POHONNÝCH

SYSTÉMŮ SE POKUSIL VYTVOŘIT STEJNÝ ATOMOVÝ POHON, JAKÝ SE NACHÁZEL V

LETOUNU UKOŘISTĚNÉM V LOUSIANĚ, A DO NĚJ BYL INTEGROVÁN MAGNETICKÝ

POHONNÝ SYSTÉM VYVINUTÝ TESLOU. AAF DOUFALA, ŽE SE JÍ PODAŘÍ NASADIT

TENTO STROJ UŽ BĚHEM VÁLKY, AVŠAK NEBYLY DOSTUPNÉ PROSTŘEDKY ANI

PENÍZE. FINANCOVÁNÍ SE NEPODAŘILO ZAJISTIT AŽ DO ROKU 1946, KDY PROJEKT

PŘEVZAL LEMAY. STROJ „S“ MŮŽE STARTOVAT VERTIKÁLNĚ (SIC) A

DOSÁHNOUTVÝŠKY AŽ 27KM NADZVUKOVOU RYCHLOSTÍ. OVLÁDACÍ PRVKY BYLY

ŘÍZENY ELEKTRONICKY PROSTŘEDNICTVÍM KABELŮ A PILOT SE DÍVAL NA

PROJEKCI SYMBOLŮ NA PRŮHLEDNÉ OBRAZOVCE. STROJ BYL TAK

KOMPLIKOVANÝ, ŽE TESTOVACÍ PILOTI MĚLI PŘI EXTRÉMNÍM VÝKONU VE

VELKÝCH VÝŠKÁCH OBROVSKÉ POTÍŽE. NĚKOLIK TESTOVACÍCH PILOTŮ ZEMŘELO

NÁSLEDKEM DEKOMPRESE A KATAPULTOVÁNÍ. KABINA ANI ÚNIKOVÝ MODUL

NEBYLY NAVRŽENY PRO KATAPULTOVÁNÍ V TAKOVÝCH VÝŠKÁCH. NÁSLEDKEM

TOHO BYL JEDEN STROJ „S“ ZTRACEN. MATERIÁLY POUŽITÉ PŘI KONSTRUKCI

SPOLEČNOSTÍ HUGHES AIRCRAFT SELHALY PŘI OCHRANĚ TESTOVACÍCH PILOTŮ

PŘI MAXIMÁLNÍ FORSÁŽI A PILOTI BYLI VYSTAVENI VYSOKÝM DÁVKÁM RADIACE,

JEJICHŽ NÁSLEDKEM BYLA VÁŽNÁ ONEMOCNĚNÍ A SMRT. TESTOVACÍ LETY

POKRAČOVALY NAD WPSG, NA ZÁKLADNÁCH AAF V KIRTLANDU A ALAMOGORDO

AAF TULAROSA RANGE POČÁTKEM ROKU 1947 S LEPŠÍMI VÝSLEDKY OHLEDNĚ

VÝKONU LETOUNU. JENŽE VYSTAVENÍ OZÁŘENÍ Z ATOMOVÉHO POHONU

POKRAČOVALO. V ROCE 1947 BYL STROJ „S“ MODIFIKOVÁN, ABY MOHL NÉST

ATOMOVOU VÝZBROJ NA VELKÉ VZDÁLENOSTI. AVŠAK VELKÝM PROBLÉMEM

BYLY STÁLE LETOVÉ SIMULACE VE VELKÝCH VÝŠKÁCH A PŘEŽITÍ PILOTŮ. BELL

AIRCRAFT DOSTAL KONTRAKT NA RAKETAMI POHÁNĚNÉ LETADLO NA ZKUŠEBNÍM

STANOVIŠTI, ABY BYLO MOŽNÉ ZAZNAMENÁVAT ÚDAJE PŘI NADZVUKOVÝCH

RYCHLOSTECH, TAKŽE LETADLO FUNGOVALO JAKO LABORATOŘ PRO ŘEŠENÍ

PROBLÉMŮ. ÚDAJE SHROMÁŽDĚNÉ ZE ZKUŠEBNÍCH LETŮ LETADLA X-l BYLY

VYUŽITY PŘI ÚPRAVÁCH DESIGNU STROJE „S“ A JEHO AERODYNAMICKÉ TESTY A V

LANGLEY. PROBLÉMY S OZÁŘENÍM URYCHLILY ZMĚNU V NÁZORECH NA PROGRAM

ZKUŠEBNÍCH PILOTŮ A RYCHLE PŘIŠEL NOVÝ PILOTNÍ „MODELOVÝ“ EXPERIMENT

VYUŽÍVAJÍCÍ ALTERNATIVNÍ VOLBU SUBJEKTŮ A SLUŽEB, JEMUŽ SE DOSTALO

ZVLÁŠTNÍHO STATUTU, KTERÝ BYL ROVNOCENNÝ BEZPEČNOSTNÍM OPATŘENÍM V

204

PROGRAMU ATOMOVÉ BOMBY. BYLO POSTAVENO PŘINEJMENŠÍM TUCET STROJŮ

„S“ A S NIMI PŘIŠLO I ZKUŠEBNÍ LÉTÁNÍ. TŘI BYLY ZTRACENY KVŮLI

MECHANICKÝM ZÁVADÁM A CHYBĚ PILOTA. PŘIŠLO SE O DVA DALŠÍ STROJE „S“ A S

TÍM DOŠLO I K PĚTI SMRTELNÝM NEHODÁM, JEŽ ZPŮSOBILY, ŽE AAF MUSELA

TENTO PROJEKT ODLOŽIT NA NEURČITO. VŠECHNY PODOBNÉ LETOUNY TVARU

„KŘÍDLA“ PROJEKTOVANÉ PRO PROVOZ V AAF BYLY ROVNĚŽ ZRUŠENY V ROCE

1949 NA DOPORUČENÍ GENERÁLA LEMAYE. POZDĚJŠÍ LETOUNY S ATOMOVÝM

POHONEM BYLY „BEZPILOTNÍ“ A MOHLY BÝT OVLÁDÁNY NA DÁLKU. AAF

NEMOHLA ZNOVU ZAHÁJIT TESTOVÁNÍ „ZAPŮJČENÝCH“ LETOUNŮ, DOKUD

NEBYLA USPOKOJIVĚ VYŘEŠENA BEZPEČNOST PILOTŮ A NEZAČALA BÝT

VYUŽÍVÁNA BEZPEČNĚJŠÍ TESTOVACÍ LOKALITA PRO PROGRAMY AEROSPACE R&D.

JEDINOU TAKOVOU LOKALITOU MEZI TAJNÝMI TESTOVACÍMI PROSTORY, JEŽ NYNÍ

FUNGUJÍ, JE OBLAST 51. NA SKLONKU OSMDESÁTÝCH LET BYLA VYTVOŘENA

SPECIÁLNÍ REVERZNÍ A BEZPEČNOSTNÍ JEDNOTKA POD NÁZVEM S.T.U.D.S., ABY

ZAJISTILA SERVIS NOVĚJŠÍCH STROJŮ „S“ BĚHEM ZKUŠEBNÍCH LETŮ. ÚSILÍ SKRÝT

PRAVOU POVAHU ZKUŠEBNÍCH LETŮ BYLO ÚSPĚŠNÉ V TOM, ŽE AF VYMYSLELO

TAJNÝ ZPRAVODAJSKÝ PROJEKT NAZVANÝ BLUE BOOK. PROJEKT BLUE BOOK,

JAKOŽTO TAJNÝ PROJEKT, BYL ŘÍZEN CIA, ABY SE ZABEZPEČILY ZKUŠEBNÍ LETY

PROTI SPEKULACÍM VEŘEJNOSTI, A ZÁROVEŇ MĚL PŘESVĚDČIT SOVĚTY, ŽE USAF

NEMÁ ŽÁDNÝ LETOUN, KTERÝ BY MĚL LETOVÉ VLASTNOSTI A DOKÁZAL

MANÉVROVAT TAK, JAK DOKLÁDALY ZPRÁVY A POZOROVÁNÍ V BLUE BOOK A

PROGRAMU USAF UFO. V ROCE 1958 BYLY PROJEKTY UFO A MOON DUST ZNOVU

OPRÁŠENY, KDYŽ PŘESTALA EXISTOVAT AMERICKÁ OPERAČNÍ JEDNOTKA PRO

MEZIPLANETÁRNÍ FENOMÉNY, A ODPOVĚDNOST CIC ZA BEZPEČNOST UFO BYLA

PŘENESENA NA USAFOSI.

=========[KONEC STRÁNKY]=========

REKONSTRUOVANÝ NÁKRES NEIDENTIFIKOVANÉHO (SIC) LETOUNU, JEJŽ 5.

ČERVENCE 1947 NALEZLI JIŽNĚ OD SOCORRA V NOVÉM MEXIKU ARMÁDNÍ A

CIVILNÍ ZÁSTUPCI OZBROJENÝCH SIL ZVLÁŠTNÍHO ZBRAŇOVÉHO PROJEKTU.

(Následuje zde nákres zhruba připomínající Testorův model UFO z Roswellu.) PŘIBLIŽNĚ

100 STOP DLOUHÝ.

ŠÍŘKA ZVONU ZÁĎOVÉ ČÁSTI ČINILA PŘIBLIŽNĚ 60 STOP. ZVONOVITÝ TVAR

BYL PO CELÉ DÉLCE LETOUNU.

POVRCH BYL HLADKÝ, BEZ NÝTŮ, ŠROUBŮ, ŠVŮ ČI SVARŮ, JAKO PLASTICKÁ

HMOTA.

ŽÁDNÝ KRYT KABINY, BEZ OKEN, DVEŘÍ, SACÍCH A VÝFUKOVÝCH OTVORŮ.

MATERIÁL NEBYL INERTNÍ.

POHON JE NEJSPÍŠE ATOMOVÝ.

ZVON STŘÍBŘITĚ ŠEDÝ S TMAVÝM POVRCHEM.

MŮSTKOVITÝ TVAR V ZÁĎOVÉ ČÁSTI A KOPINATÁ PŘEDNÍ ČÁST (NOS).

NEBYLO NALEZENO ŽÁDNÉ PŘISTÁVACÍ ÚSTROJÍ. PŘISTÁLO V POUŠTNÍM

PÍSKU.

205

BEZ POŠKOZENÍ.

PŘEVEZENO NA VOJENSKÉ LETIŠTĚ ALAMOGORDO.

NÁKRES SCHVÁLIL

THOMAS CANTWHEEL 1-30-96

/s/ Thomas Cantwheel

=====konec dokumentu=====

Analýza

1. Všimněte si, že stroj „S“ byl údajně navržen podle oživeného havarovaného letounu,

nalezeného za války v Louisianě, a stalo se tak s přispěním vědců projektu Paperclip, jejichž

zvláštní expertízy bylo třeba, aby projekt dospěl ke zdárnému konci („vypůjčený“ letoun byl

získán v roce 1945 od technických služeb velitelství leteckých sil (ATSC, nyní AEDC, Air

Force Systems Command). Letadlo „S“ bylo bylo (sic) navrženo podle letounu (sic)

získaného v roce 1942 v Lousianě (sic). Rekonstrukce byla zahájena v roce 1945 s pomocí

německých vědců ve Wright Field.))

2. Zaznamenejme i to, že pohonná jednotka je jak atomová, tak i magnetická - podobně jako

zvon - a má jakousi spojitost s Teslou, neboť zahrnuje nějaký druh pohonu silovým polem.

(„Program (vývoje) pohonných systémů se pokusil vytvořit stejný atomový pohon, jaký se

nacházel v letounu ukořistěném v Lousianě (sic), a do něj byl integrován magnetický

pohonný systém vyvinutý Teslou.“) Tato tvrzení podporují verzi Williama Lynea s

hypotézou dvou vesmírných programů, v níž se spoléhá zejména na Teslovy ideje.

3. Nelze se nevšimnout, že letadlo „S“ postrádá adekvátní katapultovací mechanismus ke

katapultování ve velkých výškách anebo při velkém výkonu, což je problém, na který se

nacisté ve válečných výzkumných úkolech zvláště zaměřili při svém výzkumu vysoce

výkonného letounu s náporovým tryskovým motorem určeným pro velké výšky. Zpráva se

zmiňuje o stavbě 12 letounů „S“.

4. Stroj byl vyvinut tak, aby mohl nést atomové zbraně a byl řízený dálkově.

5. Nakonec, a to je nejdůležitější, vysvítá, že Air Force zjevně stojí za zřízením Blue Book, jež

byla ustavena jako co možná nejhlubší utajení vývoje těchto strojů a zakrytí jejich

mimořádných letových vlastností prostřednictvím mýtu o mimozemšťanech sloužícího coby

dezinformační kampaň navržená k tomu, aby přesvědčila Sověty, že USA nemají žádnou

takovou technologickou výhodu Naznačuje to, že charakter stroje ukořistěného v Missouri v

roce 1941 a v Louisianě v roce 1942 byl sice neznámého, leč přesto pozemského původu.

9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

Rád bych upoutal vaši pozornost týkající se velice reálné (sic) a nebezpečné situace, která

ohrožuje nejenom nás, svět, ale samotnou existenci naší rasy. Více než čtyřicet let jsem se věnoval

vývoji moderních technologií sloužících obraně této země, jež by zajistily naši bezpečnost, svobodu

a formu vlády před překvapivým útokem. Jak určitě víte, ministerstvo obrany iniciovalo řadu

programů hvězdných válek obrovských rozměrů a nemalých nákladů. Je tu však úplně nový a

alarmující vývoj, jenž mne nutí, abych vás o něm informoval (sic). Existuje větší hrozba, než je

závod v jaderném zbrojení. Nemá původ zde na zemi, nýbrž přichází ze samotného vesmíru. Faktor

hromadného ničení nemá žádnou jinou argumentační psychologii než naprosté zničení naší

civilizace a způsobu života, jak jej známe.

206

Získat rozhodující informaci o této hrozbě bylo obtížné a zabralo to spoustu času a fakta se

zdají být ukryta v komplikované spleti temných hrozeb o naprostém zničení náš vrozený strach z

neznámého se střetává s naší schopností jej pochopit. Útok z vesmíru může být realitou blízké

budoucnosti a přináší s sebou nepříjemné zjištění, že naší nečinností by mohla být hrozba

celoplanetární války ještě urychlena. Spojené státy už dávno nejsou v oné pozici, v níž se nacházely

v roce 1949. Bylo to zřejmé už dávno, a tak v lednu roku 1950 se prezident Truman rozhodl

přikročit k obrannému programu, který svým rozsahem i náklady přesáhl projekt Manhattan. Ke

konci svého prezidentského období učinil Eisenhower řadu pokusů

=========[KONEC STRÁNKY]=========

(sic) omezit další vývoj tím, že zakázal zkoušky obranných zbraní ve vesmíru. Moratorium

vešlo v platnost jako „gentlemanská dohoda“, na jejímž základě Rusko a Spojené státy souhlasily,

že až do odvolání budou další zkoušky zastaveny.

Bohužel utajení a zapírání bránilo další práci, kterou tu nyní navrhuji. Je obtížné obrátit se na

vás s podrobnějším návrhem v tomto stručném dopisu, zejména pokud se snažím být realistický a

srozumitelný. Přesto tu takový návrh najdete, jednak aby varoval před tím, co by se mohlo stát, a

také aby se odstartovala debata o programu vesmírné obranné iniciativy. Ministerstvo obrany by

mohlo pokračovat v „utajování“ některých kritických klíčových informací získaných v roce 1947, a

proto i ono současné utajení. Jen pár dokumentů je nutno utajit na delší dobu, ale v těchto případech

by měly některé skutečně oprávněné osoby rok za rokem rozhodovat o tom, zdaje nutné, aby se v

utajení pokračovalo. To, proč se na tu na vás snažím učinit dojem, je nutnost absolutní mlčenlivosti

týkající se skutečných důvodů pro vesmírnou obranu. Skutečným nebezpečím je existence

tajemství, jež nelze utajovat navždy. Naši vědci se nezačnou zabývat národní obranou, dokud

nepochopí, co skutečně Spojeným státům hrozí. Toto nebezpečí vyvstalo v roce 1939, Pouhé dva

roky před útokem na Pearl Harbor. Pro tento program je životně důležité, aby vědci postřehli toto

nebezpečí už nyní, dokud není příliš pozdě. To, co je v sázce, není jenom odvrátit porážku, nýbrž

zabránit válce ve vesmíru. Nicméně přesvědčit Američany, že vojenský výzkum je nutný, je složitá

věc.

=========[KONEC STRÁNKY]=========

Nemluvím o dalším závodu ve zbrojení, nýbrž spíše o technologickém závodu. Jedna osoba

obeznámená s vojenskou technologií a provozem zvláštních zpravodajských technik, totiž dr. John

S. Foster, Jr., odhadla, že v roce 1960 utratí Spojené státy i Rusko rovnocenný díl svého vojenského

rozpočtu na vesmírnou obranu, kdežto v roce 1974 už Rusko vydalo třikrát víc než Spojené státy.

Kvalita budoucích zbraní vesmírné obrany závisí na výzkumu a vývoji mnohem více než na

nějakém jiném faktoru; samozřejmým doporučením je, že bychom měli utratit mnohem víc. Dnes

investujeme přibližně 10 procent, takže se nezdá moc obtížné takové doporučení realizovat.

Vesmírná obrana hraje důležitou roli ve vojenských záležitostech, obzvláště pro komunikaci a

sběr zpravodajských informací. Obě funkce nabudou v budoucnosti mnohem většího významu.

Zvýšení rozsahu sběru našich informací, včetně neustálého prohledávání hlubokého vesmíru, by

mělo mít tu nejvyšší prioritu. Dá se toho dosáhnout dvěma způsoby. Tím prvním je zvýšit naši

schopnost vypouštět satelity všech potřebných druhů během krátké doby. Tím druhým pak naklást

do vesmíru vějičky, čímž se rozmnoží počet cílů, jež by nepřítel musel sestřelit. Kombinace obou

procedur by vskutku mohla nepříteli zabránit v odstranění všech našich vesmírných plavidel. Třetí

možností je připravit odvetné opatření proti nepříteli tak, že zničíme jejich vesmírná plavidla.

Ovšem přinejmenším s ohledem na významný rys našeho sběru informací se oproti nám nepřítel

spoléhá více na utajení než na své vesmírné lodě; proto se doporučuje položit důraz na první

207

=========[KONEC STRÁNKY]=========

dva přístupy. Až se budou připravovat vějičky pro vesmírné lodě, hlavním úkolem je, aby tyto

vějičky vypadaly jako vesmírné lodě a měly by fungovat jako ty skutečné. Celkem vzato to není

příliš složité. Hlavním problémem takové nástrahy je obvykle její hmotnost. Aby taková vějička

nebyla příliš nákladná, musí být lehká, jenže obvykle právě lehkost ji prozradí - když se například

lehčí plavidlo setká s odporem vzduchu, daleko snadněji je zpomaleno. Jenom výjimečně kladou

kosmická plavidla menší vzdušný odpor. Proto lehké napodobeniny vesmírných plavidel lze

uskutečnit daleko snadněji než napodobeniny pro téměř jakékoliv jiné použití.

Lodě řízené na dálku (RPV1) byly vyvinuty a testovány jen s okrajovým úspěchem. Možnost

nasazení RPV existuje právě tak pro nás, jako i pro nepřítele. K použití RPV poprvé došlo u

leteckých sil Spojených států. Lze je rovněž aplikovat i na malé vesmírné objekty. Geniální nový

design kruhové nosné plochy letounu je nyní v experimentálním stádiu. Tento design využívá jediné

křídlo. Ve vývoji je ale ještě i další design. Rovněž využívá jediného křídla otáčejícího se ve svém

středu na trupu letadla. Křídlo je k letounu v pravém úhlu při startu a přistání, avšak jak se pravé

křídlo posunuje kupředu, levé se posunuje dozadu. Třetí design se opírá o trojúhelníkovitý tvar

křídla a je středem intenzivního vývoje, o němž mám rovněž povědomí.

Existuje možnost, že nepřítel použije chemické a biologické zbraně. Skutečnost, že tyto druhy

zbraní mohou proti nám použít z vesmíru, jenom posiluje moje

=========[KONEC STRÁNKY]========

odhodlání, aby prezident seriózně zvážil můj návrh na velkorysejší a komplexnější vesmírnou

obrannou iniciativu.

V mém návrhu prezidentovi je několik směrů, jež je třeba uvážit. Musíme zvýšit výdaje na

nový, mnohem výkonnější radar. Musíme podpořit další výzkumné programy týkající se laserů A

musíme prozkoumat použití mikrovlnných a pulzních energetických zařízení společně se zbraněmi

se směrovanou energií pro vesmírné systémy. Částkové paprsky jsou efektivní na velké vzdálenosti

a mohly by účinně pomáhat při vesmírné obraně proti nepřátelským vesmírným lodím.

Vývoj k tomuto vytčenému cíli probíhá již od konce druhé světové války, jenže po neradostně

malých krůčcích. Přesto si nemůžeme dovolit je přestat dělat. Podobně si nemůžeme dovolit

nemyslet na ty velké. To, co navrhuji, je velké riziko, ale co když se tento riskantní podnik vyplatí v

podobě velkého průlomu v technologiích? Talenty na to máme. Máme i prostředky. Vše, co schází,

je politická vůle a odhodlání uspět. Nesmíme váhat ani selhat. Věřím, že všechno, co navrhuji, je

uskutečnitelné a může se to podařit. Žádám vás, abyste zvážil rizika a výhody a vzal v úvahu, jaká

alternativa se nám nabízí, pokud selžeme.

Prezident schválil [ ] Ano [ ] Ne

=========[KONEC DOKUMENTU]=========

Analýza

1. V soukromém dopisu Teller nazývá program SDI spíše vesmírnou obrannou iniciativou než

strategickou obrannou iniciativou.

2. Třebaže je jasné už od začátku, že Tellerovy poznámky roztroušené po celém dopisu mohou

být vykládány jako narážky na (a) mimozemskou hrozbu, je rovněž pravda, že je lze

vykládat (b) v obvyklém pozemském smyslu s ohledem na Sovětský svaz, nebo se (c) v

208

nestandardním pozemském smyslu mohou vztahovat k nějaké neznámé hrozbě mající původ

a základnu na této planetě, s níž se však pojí rozvinutá schopnost vesmírných letů.

3. S ohledem na bod 2 (c) výše můžeme vidět, že aspekty genocidní a „kosmické války“, na

niž Teller naráží, by mohly jasně naznačovat přítomnost - ať už ke vzniku tohoto dopisu

přispěla jakákoli neznámá hrozba - ideologie, za níž se v zásadě skrývá „globocidní“ kult

smrti. Netřeba říkat, že tato ideologie je v souladu s hluboce zakořeněným přesvědčením

nacistů. Může to naznačovat mimozemský duchovní vliv na vývoj nacistické ideologie.

4. Konečně je třeba si povšimnout toho, že Teller vytyčuje program vývoje exotického

arzenálu zbraní se směrovanou energií, především pro obranné, jakož i útočné účely, proti

této neznámé hrozbě.

Předběžný scénář zakládající se na analýze hodnocení.

Z předcházejících písemných úvah vyvstává rozsáhlý scénář:

1. V letech 1933-1942 začaly dvě mocnosti Osy, Německo a Itálie, s procesem reverzního

inženýrství exotické technologie objevené v havarovaném stroji neznámého původu. Vedle

toho vytvořila nacistická ideologie základnu a prostředí pro vývoj úplně nového odvětví

fyziky a technologie.

2. Ze sdělení prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi vyplývá, že Spojené státy soustředily

své vědecké úsilí na bezprostřední porážku Německa a Japonska prostřednictvím vývoje a

nasazení atomové bomby v projektu Manhattan, a během války tedy nedošlo k

bezprostřednímu vývoji nabyté technologie.

3. Z knihy Říše Černého slunce je jasné, že nacistické Německo naopak přisoudilo nejvyšší

prioritu vývoji stejného druhu technologie představované údajně havarovanými stroji. Může

být odůvodněné spekulovat, že v té době měl Kammlerstab ve své oborové organizaci jeden

takový komponent získaný reverzním inženýrstvím a že snad byl i zapojen do reverzního

inženýrství takového stroje. Vedle toho, jak jsme viděli ve druhé části, byl v nacistickém

Německu adekvátní ideologický a vědecký kvas, aby se zabývalo vývojem exotické fyziky,

reprezentované zvonem, zcela neodvisle na potřebě nějakého „mimozemského

havarovaného stroje“, který měl takovou motivaci či impulz poskytnout.

4. Pro naši záležitost není podstatné, zda stroje, na nichž probíhaly předválečné a válečné práce

na oživování, byly mimozemského původu či nikoliv. Avšak rychlost, s níž byly Spojené

státy schopné po válce znovu navrhnout svůj vlastní stroj „S“ podle tohoto rekuperovaného

stroje, naznačuje, že technologie nebyla tak exotická, aby si vynucovala mimozemskou

interpretaci jeho původu. Byla však, jak opakovaně podotýkají Cooper-Cantwheelovy

dokumenty, natolik exotická, že si vyžádala přítomnost a asistenci personálu z projektu

Paperclip. V krátkosti, domácí americké talenty byly naprosto neobeznámeny s odvětvím

fyziky a inženýrství, na jejichž základě byl havarovaný stroj postaven, ať už byl jeho původ

jakýkoliv.

5. Z analýzy dokumentů v předchozím oddíle vychází též najevo, že MJ-12 byla zapojena, a

snad i mohla mít určitý motiv k vraždám JFK a ministra Jamese Forrestala. Pozdější

delimitace a privatizace této skupiny - jak se domnívá Cooperův zdroj č. 1 - by mohl, zdá se,

naznačovat, že nějaká interní vlivová skupina uvnitř skupiny MJ-12 s odpovídajícími

mezinárodními a finančními konexemi byla úspěšná a získala nad ní kontrolu, a také ji

vymanila z dohledu vykonávaného americkou vládou. Doposud byly učiněny v

dokumentech narážky pouze na dvě takové skupiny: (a) zednáře, v podobě „33 investorů“ z

dokumentu č. 5 (dovozujících účast a zapojení fraternálních skupin do financování a

209

výzkumu těchto černých projektů); a (b) vědců (z projektu) Paperclip, z čehož lze vyvodit

spojení na poválečné mezinárodní nacistické organizace, jako je např. ODESSA a další, a

jejich pokračující existenci.

6. V dokumentech, jež jsme podrobili zkoumání, se neobjevují žádné specifické technologické

nebo výkonnostní vlastnosti rekuperovaného stroje, a ty, jež tam jsou, nestačí k tomu, aby

naznačovaly mezihvězdný či meziplanetární původ, poněvadž udávaná rychlost plavidel je

hluboko pod hranicí nutnou pro takové cestování. Navíc je zjevné, že jeho výkonnostní

vlastnosti v mnoha ohledech odpovídají spíše vysoce výkonnému letounu určenému pro

velké výšky a létajícímu v pozemské atmosféře. Narážky na jiný než atomový či magnetický

pohon, který by byl v souladu s letem v meziplanetárním prostoru, se tam nevyskytují a

rychlost těchto strojů je stále ještě velice pomalá pro praktické meziplanetární cestování

uvnitř našeho slunečního systému.

7. Naopak to naznačuje, že na nejvyšších úrovních MJ-12 je vedena „silně utajená“

dezinformační kampaň, aby o nich donutila lidi smýšlet jako o (přátelských) mimozemských

návštěvách a přijali to jako vysvětlení, třebaže je ze zkoumaných dokumentů zjevné, že

existuje nějaká ještě hlubší úroveň znepokojení, že totiž tyto stroje opravdu vykazují

nepřátelské úmysly orientované na „globální zkázu“. Taková ideologie je v souladu s

hluboce zakořeněným přesvědčením nacistů, a je tedy dalším subtilním indikátorem povahy

zájmů americké vlády a důvodem pro nejvyšší bezpečnostní operaci, jíž je MJ-12.

8. S ohledem na bod č. 7 nelze opomenout, že Robert a Ryan Woodovi, jak se zdá, nebyli

schopni se soustředit na interní technické detaily dokumentů MJ-12, aniž by je zatemnili ve

prospěch hypotézy o mimozemském původu.

9. Je záhodno nenechat bez povšimnutí možné způsoby vysvětlení motivů MJ-12 ohledně

atentátu na JFK či jeho schválení. Pokud, jak jeden z dokumentů naznačuje, plánoval JFK

společnou expedici se Sovětským svazem za účelem militarizace Měsíce jakožto prostředek

obrany proti hrozbě představované UFO, pak by se zdálo - ve světle modelu, který vyvstal

při spolupráci Spojených států a Sovětského svazu ohledně Antarktidy -, že Kennedy

představoval pro MJ-12 hrozbu, a tím i pro tajný vliv (projektu) Paperclip na MJ-12 a na

monopol na výzkum, technologie a zbraně vyvíjené pod záštitou MJ-12.

10. Rok 1969 je rokem, kdy došlo k privatizaci a internacionalizaci MJ-12. Ten tedy může

představovat při jistém úhlu pohledu krok k opětovnému soustředění odloučených a

rozptýlených částí černých projektů nacistických tajných zbraní. Je-li tomu tak, potom je

snadnější pro to nalézt důkaz: mělo by být relativně snadné nahlédnout na detaily

společných akcí, fúzí, manévrů a technologického vývoje od oné chvíle až po dnešek,

abychom viděli, je-li tu nějaký příznak - ať už jakýkoliv -, který by tuto hypotézu

potvrzoval. Vedle toho se můžeme podívat na neobvyklé společné akce bezprostředně před a

po období, kdy byl zavražděn JFK, jež by měly nějakou spojitost s Němci.

Maje na paměti tyto úvahy je čas pokročit k nejsensačnějšímu dokumentu MJ-12 v Cooper-

Cantwheelově sbírce na webové stránce bratří Woodových. Jde

10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab

a nacistické létající talíře

Bowenova Encyklopedie létajících talířů, datovaná Robertem a Ryanem Woodovými na jejich

webu někdy kolem roku 1959, je klíčovým materiálem listinných důkazů kolem MJ-12, jež

můžeme citovat na podporu výše uvedeného scénáře a teze rozpracované v knize Říše Černého

slunce, že to, co havarovalo v Roswellu, byl nacistický létající „talíř“. Na jejich webu věnovaném

Cooper-Cantwheelovým a dalším dokumentům týkajícím se MJ-12, internetové stránce věnované

210

rovněž obraně hypotézy o mimozemském původu jakožto prvořadém vysvětlení pozorování UFO a

hledání případných havarovaných vraků ve čtyřicátých letech dvacátého století, jejíž motto v

hlavičce zní: „Důkaz, že nejsme sami,“ odkazuje následující úvodní souhrn na Bowenovu

Encyklopedii létajících talířů:

Možná nejúžasnější hmatatelný důkaz existence programu TOP SECRET/MAJIC se nachází

na straně 339 původního rukopisu o létajících talířích. Napsal jej Vernon Bowen, originál je na

papírech s vodotiskem opatřených u některých kapitol červeným razítkem TOP SECRET/MAJIC

Většina zbývajícího materiálu je označena jako TAJNÉ. Původní rukou psané poznámky na okraji

rukopisu ukazují na spojitost s projektem White Hot, Twiningem, Vannevarem Bushem, (projektem)

Moon Dust a Donaldem Menzelem. Dobře napsané momentky o veřejně známé historii létajících

talířů od roku 1947 po rok 1954. Bowen se osobně velmi dobře znal s řadou vysoce postavených

lidí.

Prostudování samotného dokumentu - jenž zahrnuje Bowenův stručný životopis zjevně

sepsaný jím samotným, jejž připojuji právě v té podobě, v jaké se objevuje na internetové stránce

Woodových - naznačuje, že celý 339-stránkový rukopis byl jeho vlastní soukromou sbírkou zpráv o

UFO spolu s jeho úžasnými závěry. Tato zpráva musela docela zjevně způsobit v kuloárech MJ-12

paniku, neboť byla bezprostředně označena „TOP SECRET/MAJIC“ a bylo zakázáno ji předávat

příslušníkům cizích národů. Letmý pohled na její obsah ukáže proč. (Viz v dokumentu tučnou

kurzivu, kterou jsem přidal pro zdůraznění):

Vernon Bowen

51 Knofferam Road 1947-1955

Old Greenwich, Conn

120 Woodside Drive Milbrook 1955-1959

Greenwich, Conn

25 Shoreacre Drie 1950-1959

Old Greenwich, Conn. Present

ENCYKLOPEDIE LÉTAJÍCÍCH TALÍŘŮ

Napsal

VERNON BOWEN

TENTO DOKUMENT JE KLASIFIKOVÁN JAKO PŘÍSNĚ TAJNÝ/MAJIC, NESMÍ SE

ROZŠIŘOVAT MIMO HRANICE USA. AMERIČANÉ MOHOU ČÍST „POUZE PREZENČNĚ“.

VYŇATO Z PROCESU ODTAJŇOVÁNÍ ORADA. „VYŽADUJE SE ZVLÁŠTNÍ ZACHÁZENÍ -

ZAKÁZÁNO PŘEDÁVAT PŘÍSLUŠNÍKŮM CIZÍCH NÁRODŮ.“

Další díla Vernona Bowena Dětské knihy:

211

Líný bobr

Úžasná dobrodružství Ťing Linga Sníh na vánoce Císařovi bělouši

(Vše vyšlo v nakladatelství David McKay Co.)

Nahrávky (spolupráce):

Písnička, která utekla (Decca)

Malý Tommy Tinkle (Simon and Schuster Giant Golden Records)

=========[KONEC STRÁNKY]=========

O AUTOROVI

(PRO INFORMACI LETECTVA SPOJENÝCH STÁTŮ AMERICKÝCH, NEJDE O

KNIŽNÍ PŘEBAL)

Vernon Bowen pracuje jako reklamní textař a konzultant. V současnosti je konzultantem ve

Frigidaire, divize General Motors pro Dancer-Fitzgerald Sample, 547 Madison Avenue, New York

City.

Předtím byl deset let zaměstnán u Geyer Agency, nyní Geyer, Morey, Hansen and Ballard. Při

té příležitosti tam napsal a provedl korekturu sazby knihy o divizi Kelvinator patřící American

Motors Corporation. A tam také vymyslel a sepsal kampaň pro kreslené vtipy Ramblers, jíž se

dostalo důvěry a částečně se podílela na tom, že dostala Rambler z chabého čtvrtého místa do

pozice uchazeče o místo ve „velké trojce“ - pomohl zvýšit cenu akcií American Motors z nízkých 5

% na vysokých 99 %.

Ve svém volném čase psal Vernon Bowen také materiály na volné noze. Všechna jeho

publikovaná díla jsou dětské knížky nebo gramofonové nahrávky.

Jedna z jeho dětských knih byla nominována do užšího výběru na cenu Sdružení dětské knihy.

Tři z nich se nyní v určité míře využívají při četbě jako pomocná literatura na některých veřejných

školách.

Jeho poslední kniha, Císařovi bělouši, příběh o tom, co se stalo se slavnými lipicány z

vídeňské španělské jezdecké školy, byla podvakrát připomínkována těmi, kdož se účastnili záchrany

těchto koní: plukovník Alois Podhejsky, ředitel španělské jezdecké školy ve vídeňském Hoffburgu;

pan Charles R. Codman, plk. ve výslužbě (zemřel), který byl vojenským pobočníkem generála

George S. Pat tona, Jr., US Army, na sklonku jeho života a jenž se zúčastnil zvláštní přehlídky

pořádané pro generála Pattona a jeho ozbrojenou divizi, přezdívanou „Hrot kopí“, v Rostau; pan R.

F. Perry, plk. ve výslužbě, Alexandria, Va., který navštívil členy španělské jezdecké školy v

Československu; a pan Charles H. Reed, plk. ve výslužbě, Richmond, Virgínie, který vedl akci na

záchranu španělské jezdecké školy a jejích koní během své mise s úkolem přesvědčit šéfa německé

rozvědky, aby odevzdal Američanům spoustu nákladních aut plných dokumentů ukrytých na česko-

rakouské hranici - dokumentů, které jsou dodnes tajné.

Vernon Bowen je rodilý Američan pocházející z rodné hroudy v Ohiu. Jedním z jeho předků

byla podle rodinné tradice Pocahontas. Dalším předkem ze stejné větve byl John Perrot, později

psaný Parrot, který přijel do Harrodsburgu s Danielem Boonem kolonizovat Kentucky. Jeho

dědeček z otcovy strany sloužil s Fremontem v Missouri.

Bowen chodil na veřejné školy ve svém rodném městečku Newtown v Ohiu, do Východní

vysoké školy v Cincinnati v Ohiu a na Marietta College v Ohiu ve městě Marietta. Absolvoval tam

212

v roce 1927 s vyznamenáním, jako člen kolejního bratrstva Fí Beta Kapa. Je členem kolejního

bratrstva Alfa Sigma Fí, stejně jako jeho syn, který nyní žije v Mariettě. Je rovněž členem

honorárního bratrstva Delta Beta Zeta, což je původní název tohoto bratrstva, když bylo založeno na

Yale.

V současné době je Vernon Bowen děkanem První kongregační církve v Greenwichi, v Old

Greenwich ve státě Connecticut, předsedou církevního výboru pro vztahy s veřejností, autorem

církevního ilustrovaného měsíčníku, autorem zvláštní církevní knihy o získávání financí a také

příručky o získávání financí pro Marietta College, jíž se v průběhu let podařilo shromáždit

podstatné částky.

Dlouho se zajímá o vzdělávání, chlapecký skaut a o moderní metody výuky. Vernon Bowen

žije s manželkou v domě nad Greenwich Cove a rybářskými zákoutími, kde si - jak doufá - toto léto

zarybaří.

=========[konec stránky a zjevné přeskočení v textu]=========

další zvláštnosti, o nichž se zde psalo. U žádné z nich jsem nebyl. Nevím, jestli se staly či

nikoliv. Mohu být pouze zpravodajem toho, co vyplývá z veřejných záznamů o tom, co lidé tvrdili,

že viděli.

=========[DOKUMENT VYŇATÝ Z KAPITOLY XIV: DRUHÁ STRANA TÉŽE

MINCE]=========

Jaké důkazy tedy předložíme, že - ať už se to může zdát jakkoliv neuvěřitelné -talíře nejsou

ničím takovým, co bylo zmiňováno, nýbrž novým, tajným a vyloženě fantasticky pilotovaným

strojem nebo naváděnou střelou, který je vyroben zde na této planetě?

Na podporu tohoto tvrzení existuje závažný důkaz.

A možná jde skutečně o jedinečné vysvětlení létajících talířů. Možná měli Henry J. Taylor,

Billy Ross a někteří další komentátoři pravdu, když říkali, úplně na začátku této partie, že létající

talíře jsou tajná zbraň. Jedinou nesnází bylo, když říkali, že jde o americké zbraně. V tomto případě

tomu tak vůbec nemuselo být. Určitě však byl Taylorův „výklad“ jedinou věcí, která si vyžádala

neustálou, rozhodnou a všeobecně zápornou odpověď každé složky ozbrojených služeb, když

dokonce i prezidentův mluvčí považoval za natolik důležité, aby uveřejnil popření Bílého domu.

Takového zdrcujícího odmítnutí se mimozemské teorii nedostalo - dokonce se po celou tu dobu této

teorii dostávalo jakési podpory amerického letectva -, třebaže při jedné příležitosti se pořádala

tisková konference po uveřejnění článku majora Keyhoea v časopise TRUE, v němž prohlašoval, že

talíře pocházejí z meziplanetárního prostoru, a pak tu bylo další popření, když prezident Eisenhower

na sklonku roku 1954 řekl, že mu bylo řečeno, že talíře nepocházejí z meziplanetárního prostoru.

Jenže když se řeklo, že talíře jsou americkou tajnou zbraní, nastalo neustálé a naprosté

popírání.

Přesto existuje důkaz, že talíře mohou být novým a odlišným typem pozemského letadla.

Tento důkaz není tajný. Byl publikován v novinách a časopisech pro miliony lidí. Spisovatel

neměl přístup k tajným informacím jakéhokoliv druhu. Není tu absolutně nic, co by

=========[KONEC STRÁNKY]=========

213

nebylo již dříve zveřejněno. Hlavní je, že nejde o nic, co by zpravodajská služba Ruska,

Anglie, Švédská, Jugoslávie a každé další země v jakémkoliv pořadí na této planetě nevěděla - nebo

nemohla úplně amatérským způsobem snadno zjistit.

V této fázi šetření není žádných tajemství ohledně povahy talířů. Kdyby šlo o tajemství, už

dávno by se prozradilo a přestalo by být tajemstvím.

Jenže doposud žádný spisovatel, podle autorova nejlepšího vědomí, nedal dohromady ani

kousek z této hádanky. Přesto existují velmi závažné kousky skládanky a zaslouží si zvážení

každého, kdo se pokouší porozumět tajemství talířů.

Pokusme se poskládat jich pár dohromady:

Prakticky všichni spisovatelé píšící o předmětu talířů pominuli možnost, že talíře mají

domovskou základnu přímo zde na Zemi ze tří nebo čtyř důvodů - a na první pohled jde vskutku o

velmi dobré důvody. Patří mezi ně:

1. Extrémně vysoká rychlost

2. Zdánlivě neuvěřitelné manévrování a existence gravitačního přetížení - síly zemské

přitažlivosti - působícího na jakéhokoliv pilota

3. Nepřítomnost zvuku u objektů letících rychleji než zvuk Motory konvenčních letadel

burácejí nebo jejich tryskové motory na obloze znějí jako obrovská svařovací pistole. A

když letoun konvenční stavby proniká zvukovou bariérou, ozve se hluk jako při úderu

hromu. Mnoho pozorovaných talířů nebylo [nečitelné] v nehybné pozici nebo za pomalých

rychlostí, při nichž by zdolávaly

=========[KONEC STRÁNKY]=========

zvukovou bariéru.

4. Žhnutí. Mnoho těch, kteří pozorovali talíře, je popisovalo jako žhnoucí, buď zevnitř oslnivě

zelenavě modrou, nebo po celém povrchu vyzařovaly červenavé, oranžové, žluté a další

odstíny spektra.

A co teď s těmito položkami? Vylučují absolutně možnost, že by talíře vůbec byly

pozemským plavidlem? Většina autorů, cituje-li tyto body, se odmítla těmito možnostmi zabývat.

Vezměme však tyto body jeden po druhém a proberme je.

1. Rychlost. Konvenční letoun, který využívá princip „prorážení“ vzduchu, nebo se vzduchem

prodírá, se může rozžhavit do červena, kov může začít téct, rozpadávat se nebo se třením

spálit na popel. Avšak použitím principu „Coandova jevu“, kdy objekt letí v částečném

vakuu, které si sám vytváří, by se dal tento problém vyřešit. Podle názoru profesora Henriho

Coandy, objevitele tohoto jevu, jak to sdělil Artu Buchwaldovi, by se to dalo takto vyřešit.

Při mnoha pozorováních talířů za extrémně vysokých rychlostí nebyla zaznamenána

nejvyšší rychlost v hustých nižších vrstvách naší atmosféry, nýbrž ve vyšších nadmořských

výškách, vysoko, velmi vysoko nad zemí. A velký díl pozorování talířů naznačuje, že

vystupují řadou určitých „kroků“ a dosahují největší rychlosti teprve poté, co dosáhnou

vyšších vrstev atmosféry, kde jsou hustota, odpor vzduchu a tření mnohem menší. A u této

záležitosti rychlosti je dobré si zapamatovat, že rychlost zdánlivě nemožná pro pozemský

stroj v roce 1947, kdy se poprvé objevila hlášení o pozorování talířů, se zdá být dnes už

strašlivě zastaralá. V roce 1947 se lidé snažili pokořit rychlost zvuku - a potají toho dosáhli.

Ovšem tato rychlost kolem 1127 km/h se přežila už po šesti letech, když v prosinci 1955

214

maj. Charles E. Yeager letěl letadlem konvenčního [nečitelné] více než 2 575 km/h, tedy asi

dvaapůlkrát rychleji, než je rychlost zvuku. A v květnu 1955 oznámili vědci v Langley Field

ve Virginii, že dělali výzkum na řízených střelách, během něhož dosáhli rychlosti 24140

km/h. Vědci podotkli, že pak (1955) řízené střely létaly z Wallops Island ve Virginii

rychlostí 4 828 km/h. Rychlost, a jenom rychlost samotná - dokonce i fantasticky větší

rychlost zaznamenaná u talířů - se nezdá úplně vylučovat možnost, že talíře jsou pozemské

výroby.

2. Manévrovatelnost a gravitační přetížení, jemuž je pilot vystaven. O tom, že je nemožné, aby

nějaký člověk přežil šílené manévry, jež byly pozorovány u talířů, byla napsána spousta

nesmyslů: zákruty v ostrém úhlu bez zpomalení rychlosti; kroužení dvou disků vysokou

rychlostí ve vzduchu, jako by si „dobíjely baterky“; úžasné zrychlení prakticky z nuly na

tisíce kilometrů v hodině; neočekávaná změna směru zpětným chodem. Vylučují však

všechny tyto věci možnost, že by talíře byly pozemské výroby? Vůbec ne. Zaprvé, může jít

o neřízené střely - obzvláště malé talíře, o nichž byla podána hlášení. Dále vycházejí na

světlo záležitosti kolem gravitačního přetížení a hodnot, jež může člověk přežít, o „beztíži“,

o dalších faktorech, které mohou do této záležitosti vstupovat. Například v časopise Flying z

března 1951, str. 34, zodpověděl nadporučík Hugh F. McLaurin, USAF, následující otázky:

„Co by se stalo s [nečitelné] letadlem, kdyby náhle vystřelilo do nebe rychlostí 20 921

km/h? Potili bychom krev? Byli bychom zabiti zrychlením nebo změnou tlaku?“ Odpověď

na všechny otázky zní ne. Npor. McLaurin měl o tom jasno. Podstoupil takovou rychlost v

simulovaném testu a přežil. A dále ke gravitačnímu přetížení, major Donald E. Keyhoe,

píšící pro TRUE, v prosinci roku 1952 udal: „Zadáním tahu opačným směrem, náhlým

reverzním tahem, může být objekt zastaven během sekund. Testy provedené americkým

letectvem na gravitačních saních ukázaly, že na zlomek sekundy dokáže člověk vydržet a

přežít přetížení 45 G.“ Možná byl major Keyhoe trochu ukvapený, když oznámil tuto

skutečnost, ale na důkaz tohoto oznámilo americké letectvo 27. prosince 1954, že jeden z

jeho důstojníků, podplukovník John P. Stapp, přešel při rychlostním pozemním rekordu z

rychlosti 1049 km/h na nulu během 1 sekundy bez následků na zdraví. K tomuto rychlému

zastavení došlo na leteckém vývojovém středisku Holloman v Alamogordo v Novém

Mexiku. Při testu byl podplukovník Stapp připoután popruhy k raketovým saním s tahem 19

613 N/kg. Jedinými zdravotními následky bylo několik krevních podlitin z prachových

částic ve vzduchu a podlité oči způsobené tím, že jeho oční bulvy byly během fáze

zpomalování vrženy proti očním víčkům. Během zastavování přestál podplukovník Stapp

tlak rovnající se 35 G. Jeho „hmotnost“ činila více než tři tuny. Večer 28. prosince 1954 se v

The New York World Telegram and Sun objevil přepis interview s podplukovníkem

Stappem, pořízeného 27. prosince, v němž podplukovník řekl, že u saní očekával rychlost

1931 km/h. To by bylo skoro dvakrát tak rychleji, s odpovídajícím postupným zvýšením

gravitačního přetížení a náhlého brzdění.Může člověk vydržet náhlé manévry a okamžité

zastavení pozorované u létajících talířů? Co myslíte?

TOP SECRET/MAJIC

=========[KONEC STRÁNKY]=========

TOP SECRET/MAJIC

Dalším autory leckdy přehlíženým faktorem u létajících talířů je jev beztíže. Pokud nic

nevážíte, tj. nacházíte-li se v podmínkách nulové gravitace, sotva se můžete udeřit při náhlých

manévrech ve vzduchu. Někteří autoři však poukázali na to, že mimozemský stroj, používající

nějaký druh magnetického pohonu, může vytvářet své vlastní gravitační pole a být tak nezávislý na

gravitační přitažlivosti Země. Možná to není vůbec tak složité. V červencovém čísle časopisu

215

TRUE z roku 1954 autor Don Dwiggins popsal beztíži, kterou zažil v dvousedadlovém letadle

pilotovaném majorem Edwardem J. Rackhamem, zkušebním pilotem USAF u firmy Lockheed Van

Nuys v Kalifornii. Vystoupili na pouhých 6 km a pak přešli na balistickou křivku. Výsledkem byl

stav beztíže. Pan Dwiggins vyfotil krabičku cigaret volně plovoucí v kabině letadla.

Lze-li dosáhnout beztíže na balistické křivce, možná jí lze dosáhnout i nějakým mnohem

snadnějším způsobem. A stav beztíže může dovolovat i náhlé manévrování, jaké bylo pozorováno u

létajících talířů.

Budete-li však číst dále o předmětu beztíže, zjistíte, že tento jev představuje pro letce

smrtelnou hrozbu. Časopis LIFE v článku čísla z 6. prosince 1954 poukazuje na to, že stav beztíže

je velmi nepříjemným zážitkem. Letec byl schopen ho vydržet po více než 45 sekund. Přispívá ke

vzniku závažné dezorientace. Vyvádí z rovnováhy veškerý smysl pro směr. Způsobuje nevolnost,

nervové vyčerpání, ztrátu schopnosti koordinace, neschopnost provádět úkony na složité strojní

aparatuře dnešních letounů.

Jeden argument tedy neguje další zde uvedené.

TOP SECRET/MAJIC

=========[KONEC STRÁNKY]=========

TOP SECRET/MAJIC

3. [Nečitelné] rychlejší než zvuk. Dovolíme si tu znovu odkázat na nový princip létání,

„Coandův jev“. Letí-li stroj v částečném vakuu, aniž by před sebou vytlačoval nebo

stlačoval vzduch, nebo jej „prorážel“, lze si představit, že by bylo možné klouzat atmosférou

a [nečitelné] zvukovou bariérou bez onoho „třesknutí hromu“ vytvářeného konvenčními

letouny. A co se týče nepřítomnosti zvuku, který by měl vycházet ze samotného stroje -

motoru, spalovacího motoru, turbiny, tryskového motoru tak pokud existuje nějaký nový a

málo známý princip létání, včetně nějakého nového a dosud nezveřejněného způsobu

pohonu - magnetického, antigravitačního, atomového -, pak je možné dosáhnout

bezhlučného provozu nebo částečné bezhlučnosti.

4. Žhnutí. Tohle experty opravdu uvádí do rozpaků, když se snaží vysvětlit talíře jako výhradně

pozemské plavidlo. Avšak jisté atomové, radioaktivní materiály žhnou tímtéž druhem

modrozelené záře, zaznamenané ve vnitřku některých talířů. Ovšem, jak by bylo možné

ochránit posádku před gama zářením vycházejícím z takových materiálů, představuje

neřešitelnou otázku. Co se týče žhnoucího vnějšku - major Keyhoe napsal rozsáhlý

teoretický článek o tom, že zář mimozemské vesmírné lodě by mohla mít původ v různých

stupních horka způsobeného třením - od prakticky bílé k červené, oranžové a žluté, v

souslednosti od nejvyšší rychlosti po nejnižší. Stejný princip by snad platil i pro pozemskou

loď, když platí pro mimozemská plavidla. Co se týče otázky materiálů, jež by byly schopny

vydržet takové teploty - při současné rychlosti raket, která byla zveřejněna v novinách -,

vydrží i rychlost nad 6500km/h. Taková rychlost musí vést k teplotám, jež vedou ke žhnutí

raket - podobně jako talířů. To vše může být vratkým důkazem, že talíře by mohly být

pozemským plavidlem. Jenže [nečitelné] existuje spousta důkazů,

TOP SECRET/MAJIC

=========[KONEC STRÁNKY]=========

TOP SECRET/MAJIC

které mohou podporovat [nečitelné] myšlenku. A je tu ještě další várka důkazů, čistě

faktických, nezakládajících se na pouhém předpokladu a teorii. Například profesor Coanda objevil

216

svůj nový princip létání v roce 1937. Tento princip, popsaný již dříve, je v zásadě ten, že pokud

zakřivíte proud vzduchu, nebo mnoho vzduchových proudnic, můžete vytvořit umělý cyklon s

obrovským zdvihem, a zvednout mnohatunový objekt a manévrovat s ním, neboť jste vytvořili

vakuum nad vířícími poryvy z proudových motorů.

Máme tu sdělení, jež se docela hodí:

V novinách The Washington Daily News z 14. května 1949 byl otištěn příběh, chráněný

autorským právem, o tom, že létající talíře jsou španělsko-nacistického původu Autor zastával

názor, že talíře jsou velmi reálné a že mají nový „gyroskopický“ design.

Je tu ještě jedna glosa, jež rovněž zapadá někam do tohoto obrázku: 22. května 1952 zemřel v

Římě ve věku sedmdesáti šesti let Giuseppe Belluzzo, italský vědec a bývalý člen vlády. Uvedeme

citaci z The New York Herald Tribune:

„Pan Belluzzo, jenž byl ministrem národní ekonomiky a ministrem pro vzdělávání veřejnosti

během fašistického režimu Benita Mussoliniho, byl též odborníkem na kanóny a projektily a pevně

věřil v létající talíře.

V novinovém článku z roku 1950 řekl, že modely létajících talířů byly narýsovány v

Německu a Itálii zhruba ve stejném roce, tedy 1942, a předvedeny Mussolinimu i Hitlerovi.

»Na létajících talířích není nic nadpřirozeného nebo marťanského,“ řekl, „jde prostě o

racionální aplikaci současné techniky.«“

TOP SECRET/MAJIC

=======[KONEC]=========

Analýza

A tady, právě když se dostáváme k tomu nejlepšímu, výňatek na internetové stránce

Woodových končí. Nicméně je v něm sdostatek detailů, aby si čtenáři knihy Říše Černého slunce i

této knihy povšimli některých ohromujících věcí.

1. Zaprvé je zřejmé, že Bowenovy osobní kontakty mu umožnily přijít do styku se šéfem

rozvědky generála Pattona, jak o tom svědčí dvě následující tvrzení:

a) „Charles R. Codman, plk. ve výslužbě (zemřel), který byl vojenským pobočníkem

generála George S. Pattona, Jr., US Army, na sklonku jeho života a jenž se zúčastnil

zvláštní přehlídky pořádané pro generála Pattona a jeho ozbrojenou divizi, přezdívanou

»Hrot kopí«, v Rostau“;

b) „pan Charles H. Reed, plk. ve výslužbě, Richmond, Virginie, který vedl akci na záchranu

španělské jezdecké školy a jejích koní během své mise s úkolem přesvědčit šéfa

německé rozvědky, aby odevzdal Američanům spoustu nákladních aut plných

dokumentů ukrytých na česko-rakouské hranici - dokumentů, které jsou dodnes tajné.“

2. Operace Třetí armády generála Pattona na sklonku války tedy byly spojeny nejen se sběrem

pokladu v podobě přísně tajného výzkumu Kammlerstabu, nýbrž také archivů německé

vojenské rozvědky, jež byly uschovány podél česko-německé hranice. Tyto „archivy“ by se

naopak mohly vztahovat ke třem věcem:

a) K archivům německé rozvědky, obzvláště Fremde Heere Ost generála Reinharda

Gehlena;

b) K aktuálním německým válečným archivům, které - jak se obšírně vypráví v knize Říše

Černého slunce - byly převezeny do Durynska poblíž německo-české hranice;

217

c) K tajnému úkrytu zpráv, patentů atd., jež Kammlerstab přesunul do této oblasti

pravděpodobně pod přímým dohledem a ochranou samotného Kammlera. Ona

informace na konci Bowenovy Encyklopedie nás vede k tvrzení, že právě tato třetí

alternativa byla skutečností, a směřuje také k podpoře teze, o níž se polemizovalo v

knize Říše Černého slunce, že generál Patton byl nějak zapojen do vysoce utajené

operace zaměřené na zajištění Kammlera a archivů Kammlerstabu.

3. Převážná část Bowenovy Encyklopedie UFO, jež je v současnosti vystavena na internetové

stránce Woodových, pochází ze 14. kapitoly Bowenovy knihy, a zdá se, že Bowen se nejvíce

kloní k pozemské hypotéze jakožto vysvětlení původu fenoménu létajících talířů, a nadto že

věří, že jsou produktem vývoje zbraní v tajných černých projektech.

4. Cituje pak novinový článek, který jasně odhaluje, co si myslí o původu talířů. Tajné projekty

nacistického Německa (a fašistické Itálie!).

a) Poukazujeme na to, že právě Bowenovy závěry pocházející z osobní známosti s

Pattonovým pobočníkem pracujícím pro rozvědku velmi pravděpodobně rozezněly

poplachový zvon - úmyslná slovní hříčka - v MJ-12, a také že se objevily už před

prvním vydáním knihy Renata Vesca Intercept But Don ’t Shoot, která též připisuje

původ poválečného fenoménu UFO válečnému vývoji nacistických létajících talířů a

Belluzzovi. Bowen tedy dospěl ke svým závěrům zcela nezávisle celou dekádu předtím,

než byla Vescova kniha poprvé vydána.

b) Bowen dodatečně prozrazuje okolnosti, že Belluzzo/Bellonzo byl vysoce postaveným

úředníkem Mussoliniho vlády, a k tomu ještě jeho odbornost na turbiny udávaná v jiných

pramenech, vedle toho je i expertem na balistiku projektilů. Tohle by mohlo z

Belluzza/Bellonza učinit hlavního kandidáta na členství v Mussoliniho přísně tajné UFO

skupině RS33 vedené Marconim.

c) Hlubším smyslem Bowenových poznámek je to, že někdo někde pokračuje v tajném

vývoji této technologie a v kontextu s úryvkem z jeho Encyklopedie také ukazuje na lidi,

kteří na tom pracují: na nacisty.

5. S posledním bodem vyvstává otázka, proč vlastně MJ-12 jeho dílo utajila. Konec konců, z

jeho předmluvy jasně vyplývá, že dílo se opírá výlučně o veřejné zprávy a prameny. Člověk

tedy může dospět k přesvědčení, že důvody k utajení spočívají právě v závěrech - jež učinil

pomocí těchto pramenů - o pozemském původu a propojení na nacisty a o vývoji těchto

technologií v tajných černých projektech. Jeho závěr je v rozporu s „vymyšleným příběhem

o mimozemské technologii“, který byl přijat na nejvyšších i nejdůvěrnějších místech

americké armády. Bowen sám to v citované kapitole stále znovu a znovu objasňuje. Avšak

jaký další hlubší motiv kromě tohoto se může za tímto utajením skrývat? Vidím jenom tři:

a) K rozšíření utajení došlo proto, že MJ-12 znala původ přinejmenším onoho talíře z

Roswellu a měla podezření, že nějaká nezávislá skupina pokračuje v nacistickém

výzkumu, což je hypotéza rozvinutá v knize Říše Černého slunce.

b) Utajení bylo rozšířeno i proto, že MJ-12 byla k tomuto datu silně infiltrována samotnými

nacisty a personálem z projektu Paperclip, kteří začínali mít velký vliv na řízení projektu

a začali se vymaňovat z kontroly americké vlády.

c) Členové MJ-12 byli na vrcholné úrovni rozhodování rozděleni do dvou táborů, a to na

skupinu (1) bez nacistických konexí či sympatizantů, která si nebyla vědoma šíře

nacistického vlivu a také nezávisle vedeného vývoje a výzkumu. Tato skupina měla

podezření, že nějaká nezávislá skupina pokračuje ve vývoji nacistických zbraní, a

domnívala se, že touto nezávislou skupinou jsou nacisté, a proto utajuje Encyklopedii;

218

(2) druhá skupina se sympatizanty a vazbami na nacisty a udržující možná kontakty s ať

už jakoukoliv skupinou, která pokračuje v tomtéž pod novým jménem, a již jsem

příhodně nazval „SS Bratrstvo zvonu“. Tato skupina by z rozličných důvodů mohla chtít

odvést pozornost nejen od přeživších nacistů, nýbrž i od toho, jak nacisté pokračují v

projektech pokročilých technologií a zbraní, a od faktu, že toto pokračování je nezávislé

na jakémkoliv suverénním státě. Utajení kteroukoliv skupinou by tak bylo nevyhnutelné,

poněvadž dokument rovněž naznačuje, že Pattonovy podivné operace na konci války lze

uspokojivě vysvětlit pouze ve spojení s německou vojenskou rozvědkou anebo

Kammlerstabem, jeho archivy a personálem, s americkými černými projekty a jmenovitě

s americkou „jurisdikcí“.

6. Základ těchto úvah vede stejně dobře k potvrzení základní teze, o niž se opírá novela

Genesis Williama Harbinsona, který tvrdí, že takový nezávislý vývoj byl v rukou vskutku

ultimativně vládnoucí mocnosti, jež se skrývá za mnoha dobře známými případy nalezených

havarovaných UFO, a že tato mocnost má specifické vazby na nacismus.

B. Den po Corsovi: Posouzení Corsovy knihy Den po Roswellu ve světle

Cooper-Cantwheelových dokumentů a německé válečné

technologie

Corsova teze se zase opakuje:

Můj šéf, generál Trudeau, mne požádal, abych přizpůsobil výzkumný program a nadcházející

vývoj armádních zbraní způsobem, který by začlenil technologii z Roswellu do hlavního proudu

průmyslového vývoje prostřednictvím smluvních programů pro ministerstvo obrany. Dnes jsou

takové věci jako lasery, integrované obvody, sítě z optických vláken, urychlovače částic, a dokonce

i neprůstřelné vesty z kevlaru úplně běžné. Přesto jejich původ lze vysledovat v mimozemském

stroji havarovaném v Roswellu a v mých dokumentech se objevily čtrnáct let poté.

Základní prvky této teze lze sestavit do následujícího seznamu:

1. V Novém Mexiku něco havarovalo.

2. Letectvo Spojených států to získalo a opravilo.

3. Obsahovalo to vyspělou exotickou technologii takové povahy, že si to vynutilo výklad, že

to, co havarovalo, bylo mimozemského původu.

4. Oživení této technologie z havarovaného stroje umožnilo reverzní inženýrství a vedlo k

technologiím odvozeným z těch mimozemských, jako je:

a) integrovaný obvod (a nepřímo vedlo i k jeho předchůdci, tranzistoru);

b) laser;

c) optická vlákna;

d) částicové zbraně a částicové akcelerátory.

O bodech 1 a 2 nikdo nediskutuje, takže přejdeme hned k bodu 3.

Samotný Corso, třebaže velice stojí o to ubránit názor, že tato technologie poukazuje na cosi,

co má mimozemský původ, paradoxně také opakovaně dává najevo, že něco na této exotické

mimozemské technologii vypadá nezvykle známě, a činí tak často jedním dechem, jako v

následujícím příkladu:

V oněch matoucích hodinách po objevení havarovaného cizího stroje v Roswellu armáda

rozhodla, vzhledem k nedostatku dalších informací, že musí být mimozemský. A co hůř, skutečnost,

219

že tento stroj a další létající talíře prováděly průzkum našich obranných zařízení, a dokonce se

zdálo, že jsme svědky technologie, kterou jsme viděli u nacistů, způsobila, že armáda začala

považovat za samozřejmé, že tyto létající talíře mají nepřátelské úmysly a mohou během války

zasahovat do lidských záležitostí.

Na předcházející straně - když mluví o technologii, kterou má na mysli - dává Corso na

srozuměnou, že armáda se nejprve obávala, že „stroj by mohl být experimentální sovětskou zbraní,

neboť se podobala jednomu z Němci navržených letounů, jež se objevily na konci války, obzvláště

létajícímu křídlu Horten ve tvaru půlměsíce“.

Na první pohled je to zvláštní prohlášení, poněvadž Corso, jenž byl sám zapojen do operace

Paperclip, velice pravděpodobně věděl, že létající křídlo Horten bylo dopraveno do této země,

nikoliv do Sovětského svazu. A máme toho tady ještě víc.

Už v roce 1947 se vědci, kteří přišli na velitelství zásobování letectva ve Wright Field, aby

viděli trosky, dohadovali, že jim elektronický potenciál stroje z Roswellu připomíná německé a

britské antigravitacní experimenty z dvacátých a třicátých let dvacátého století. Vykládalo se, že

generál Twining při více než jedné příležitosti vyslovil jméno srbského elektroinženýra a vynálezce

střídavého proudu Nikoly Tesly, protože vědci zkoumající poškozený stroj popsali způsob, jakým

musí být elektromagnetické pole konvertováno v antigravitacní pole. A samozřejmě stroj samotný

jim připomínal německý experimentální stíhací letoun, který se objevil na konci války, byl však

vyvíjen již od 30. let dvacátého století.

Inu, Teslovo jméno mohlo přijít na přetřes dosti dobře vícekrát, protože Tesla učinil na

sklonku svého života řadu velmi udivujících prohlášení týkajících se jeho „dynamické teorie

gravitace“:

V průběhu následujících dvou let (1893 a 1894) vypjatého soustředění jsem měl hodně štěstí,

když jsem učinil dva dalekosáhlé objevy. Tím prvním byla dynamická teorie gravitace, kterou jsem

vypracoval do všech detailů, a je tu naděje, že ji brzy odevzdám světu. Vysvětluje příčiny této síly a

pohyb nebeských těles nacházejících se v jejím vlivu natolik uspokojivě, že dá k ledu všechny

jalové spekulace a falešné koncepty, jako ten o zakřiveném prostoru…

Za pohyb těles, jak jej pozorujeme, může být odpovědná pouze existence silového pole a její

přijetí se objede bez zakřivení prostoru. Veškerá literatura o této věci je povrchní a odsouzená k

zapomenutí. Právě tak i veškeré pokusy vysvětlit fungování vesmíru bez uznání existence éteru a

jeho nezbytné funkce, kterou v tomto fenoménu hraje.

…Považuji se za původního objevitele této skutečnosti, již lze vyjádřit následujícím tvrzením:

Ve hmotě není obsažena jiná energie než ta, kterou přijala z prostředí.

… Lze ji přísně aplikovat na molekuly a atomy právě tak jako na největší nebeská tělesa a na

veškerou hmotu ve vesmíru v každé fázi jeho existence, od samotného vzniku až po jeho naprostý

zánik.

Věřím, že to, co Tesla odvodil ve své „dynamické teorii gravitace“, byl právě vířivý model

éteru.

V každém případě je významné, že jeho jméno podle Corsa vyplulo na povrch během

vědeckých diskusí týkajících se trosek z Roswellu ve Wright Field a že se to stalo v kontextu s

„britskými a německými“ antigravitaěními experimenty ve 30. letech dvacátého století. A opět bylo

na té technologii něco důvěrně známého:

Úplně nakonec Twining naznačil, že stroj ve tvaru půlměsíce vypadal tak nepohodlně jako

německé létající křídlo Horten, které naši letci viděli na konci války, že musel mít podezření, že

Němci narazili na něco, o čem jsme neměli ani tušení. A jeho rozpravy s Wernherem von Braunem a

Willy Leyem v Alamogordo v oněch dnech po havárii tomu nasvědčovaly. Nechtěli, aby si o nich

220

někdo myslel, že jsou verrükt (blázni), ale svěřili se, že za tím, co Němci stavěli, se skrývalo ještě

něco hlubšího.

Corso samozřejmě má za to, že z toho vyplývá odpověď: před válkou byl „německý

Roswell“. O rozpracování Teslových idejí Němci nebo o atomovém modelu vířivého éteru se Corso

jako o možnosti vůbec nikdy nezmínil.

Co tedy s Corsovým tvrzením o optických vláknech, laserech a integrovaných obvodech,

třech „mimozemských technologiích“, které podle jeho teze skokem odstartovaly poválečný

technologický příval?

1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

S ohledem na integrovaný obvod Corso sám poznamenává, že jeho nadřízený, generál

Trudeau, nepromrhal příležitost ohledně jednoho požadavku týkajícího se kosmického výzkumu:

„vývoje technologie integrovaného obvodu v tom směru, že elektronické součástky kosmické lodi

budou miniaturizovány tak, aby vyhovovaly požadavkům na velikost u plavidel poháněných

raketami“.

Tranzistor představuje na technologickém stromu zásadní krok od elektronky k vývoji

integrovaného obvodu. Corso se k tomu vyslovuje takto:

Kompletní vývojová křivka elektronky, od Edisonových prvních experimentů se žhavicím

vláknem pro jeho žhavicí žárovku po elektronky, jež tvořily spínací mechanismus ENIACu, trvala

skoro padesát let. Vývoj křemíkového tranzistoru k nám dorazil, zdá se, v řádu měsíců. A kdybych

na vlastní oči neviděl křemíkový wafer v troskách z Roswellu, nedržel je vlastníma rukama,

nemluvil o nich s Hermannem Oberthem, Wemherem von Braunem nebo Hansem Kohlerem a

neslyšel příspěvky těchto nyní již mrtvých vědců na poradách s Nathanem Twiningem, Vannevarem

Bushem a výzkumníky z Bellových laboratoří, musel bych si myslet, že vynález tranzistoru je

zázrak. A nyní vím, jak k tomu došlo.

Podle Corsovy teze se má odpověď tak, že se vše stalo díky rekuperované mimozemské

technologii nabyté v Roswellu. Všimněte si zvláště „zázračných křemíkových waferů“, úžasného

polovodičového zázraku, který umožnil vznik integrovaného obvodu.

Tady však začíná Corsova teze klopýtat, přinejmenším v této záležitosti, neboť kdyby byla

pravda, že miniaturizace elektronických součástek byl základní rys amerického vesmírného

programu, pak tím spíše to byla nutnost pro nacisty a jejich rakety, jestliže se měly někdy reálně

přeměnit ve zbraně chrlící na kdekoho těžké atomové bomby.

Pokud jde o tranzistor, pak mnozí badatelé připouštějí, že jeho „historický rodokmen

objevení“ je přinejlepším obskurní, protože se vskutku zjevil na tomto světě z ničeho nic na sklonku

40. let dvacátého století…

…ledaže by si člověk připomněl velmi podobně vyhlížející elektronickou součástku, kterou

používali Němci už v roce 1940 (vyobrazenou na str. 64). Můžeme se pak jenom divit, kam až se

tahle záležitost dotáhla od takové malé elektronky, která se objevila a používala v nacistickém

Německu v roce 1940, až k „objevu“ tranzistoru v roce 1947. Do amerického průmyslu bylo něco

naočkováno, něco „cizího“, ovšem cizího ve smyslu „zahraničního“, a to jak vědecky, etnicky, tak i

politicky.

A co se týče zázračných křemíkových polovodičových čipů, postačuje tento obrázek,

abychom se u tohoto bodu obešli i bez Corsovy teze:

221

Jinými slovy, zázračná „E.T. technologie“, na niž Corso odkazuje, existovala v prototypních

stádiích vývoje již v nacistickém Německu.

Pokud tedy jde o tranzistor, ukazuje historický a ověřitelný záznam jako na původce trosek z

Roswellu a rekuperovanou technologii nikoli na „E.T.“, nýbrž na nacistické Německo.

2. Lasery

Co však samotné lasery, o nichž Corso tvrdí, že jde o jeden z mnoha přístrojů, které mají

původ v rekuperované „mimozemské“ technologii ze stroje havarovaného v Roswellu?

Jak jsem ukázal ve své předešlé knize Říše černého slunce a v 5. kapitole této knihy, byly i

lasery jedním z aspektů „kvantové koherence“ zkoumané Němci. Igor Witkowski je ve svém líčení

toho, po čem Němci šli, daleko konkrétnější, neboť podle něho nehledali obyčejný optický laser:

Je konec konců všeobecně známo, že kromě jiných věcí se tu prováděl i výzkum nějakého

druhu „rentgenového laseru“ - zdroje koherentního rentgenového záření nebo gama záření, o němž

je dobře známo, že je pro živé organismy při vysoké intenzitě smrtící. Díky pátrání v německých

archivech bylo možné zjistit, že v roce 1944 dostalo speciální výzkumné oddělení Luftwaffe, sídlící

ve městě Gross Ostheim, úkol takovou zbraň vyvinout. Materiály vztahující se k této práci jsou v

současnosti uloženy ve veřejné organizaci - výzkumném centru Karlsruhe a před pár lety byly

odtajněny… Dá se tam zjistit, že se pracovalo na třech různých zářičích letální radiace a že

konstrukce takovéhoto přístroje, vysoce účinného jako protiletadlová zbraň, byla v možnostech

Třetí říše a jeho vojenské využití přicházelo v úvahu v relativně krátké době - totiž pořád ještě před

koncem války. U třetí a nejvyspělejší verze této zbraně se předpokládalo vyslání dávky záření na cíl

vzdálený 5 km při intenzitě 7 radů za sekundu po dobu 30 sekund, což bylo - jak potvrzuje zpráva -

naprosto stačilo, aby byla posádka letadla zcela paralyzována.

Třebaže tento Witkowskiho popis zbraně nezní tak, že bylo dosaženo skutečně koherentního

rentgenového záření (všimněte si jejího omezeného operačního dosahu a relativně nízké dávky

ozáření), je nicméně rovněž možné, že cílem byla idea koherence rentgenového záření a gama

záření. Zase to znamená, že koncept koherence předcházel Roswellu a tohle byly první

experimentální krůčky k jeho realizaci. Není na tom nezbytně vůbec nic mimozemského.

222

3. Optická vlákna

A co potom optická vlákna? Pochopitelně, bylo přinejmenším tohle tak exotické, že by v roce

1947 neexistovala žádná pozemská prototypní technologie? „Členové zpřístupňovacího týmu, kteří

procházeli vnitřek vesmírné lodi onoho rána po jejím nalezení,“ píše Corso, po návratu na 509.

bombardovací letku sdělili plukovníku Blancardovi, že byli udiveni tím, že nemohli najít žádnou

obvyklou elektroinstalaci a rozvody. Kde se nacházely elektrické přípojky? Vůbec nerozuměli

funkci waferů s tištěnými spoji, které našli, ale co je ještě významnější, že byli naprosto zmateni

jediným svazkem skleněných vláken, který byl veden panely celé lodi.

Plukovník Corso to šel tedy ještě jednou konzultovat s německým vědcem z projektu

Paperclip, Hansem Kohlerem:

Tahle technologie byla pořád ještě úplnou novinkou, jak mi sdělil Hans Kohler během

soukromé rozpravy počátkem roku 1962, ale velice slibná, neboť využívala světla jako nosiče všech

druhů signálů prostřednictvím jediného svazku skleněných vláken. Vysvětloval, že předpokladem

optických vláken je skleněné vlákno tak jemné a prosté všech nečistot, aby nic nebránilo

světelnému paprsku pohybovat se středem této osy.

Jenže naneštěstí zde v tomto bodě existuje náznak - velice slabý náznak -, že nějaký projekt

ve smyslu shora uvedených řádek byl v běhu už v nacistickém Německu.

Existuje seznam zvláštních německých výzkumných projektů týkajících se radaru,

samonaváděcích zařízení a tak dále, a v jednom z nich se popisuje projekt, jejž vedl profesor

Karolus sídlící v Lipsku, jehož účelem bylo prozkoumat modulaci rtuťové výbojky za účelem

„světelné telefonie“, která by fungovala v infračerveném frekvenčním pásmu. Nic více o tom není

známo, avšak ve spojitosti tohoto projektu s telefonií vyvstávají otázky, z nichž jednu bez obalu

klade sám Igor Witkowski: „Mohlo by se to nějak vztahovat k předchůdci dnešní telefonie pomocí

optických vláken?“ Co se z toho všeho dá vyvodit?

Pokud jde o dokumenty Majic-12 zde prověřované, máme tu zcela určité náznaky exotické,

třebaže veskrze pozemské technologie, a také jedné, jež může být rozvíjena nezávisle nebo skoro

nezávisle. A během období od konce války až k počátku 60. let dvacátého století by měla zájem tak

činit jenom jediná entita, a to „Nazi International“.

Pokud se týče Corsovy teze Roswellu, je jasné, že ve dvou ze tří zde zmíněných případů -

tranzistoru a laseru -, jež uvádí jako důkaz, že jsou výsledkem naočkované mimozemské

technologie, tu na technologickém stromu existují německé válečné prekurzory.

V posledním případě - optických vláken - existuje vágní odkaz na „světelnou telefonii“, která

může představovat prototyp technologie vedoucí posléze k moderní technologii optických vláken.

Když však Corsovu tezi nahlížíme ve spojení se zde revidovanými dokumenty Majic-12, a ve

spojení s tím, co je známo o výsledcích německého válečného výzkumu, jeho teze se ukazuje být

poněkud slabší. A opravdu, lze dokumentačně daleko lépe podložit pozemský a německý původ

některých technologií, jež cituje na podporu své teze, než kolik by existovalo důkazů pro jejich

mimozemský původ, protože Corso neuvádí kromě svých historek žádné jiné důkazy. Ve

skutečnosti Corso v těchto anekdotických historkách pokaždé znovu činí prohlášení, jež mají v

konečném efektu ten důsledek, že naše armáda viděla v „mimozemské“ technologii nalezené v

Roswellu „německou obdobu“! Pokud tedy člověk nevěří víře samotných nacistů inspirované

společností Thule, že bílá árijská rasa je v zásadě vzato mimozemského původu, svědčí vše

převážně o pozemském, a nejpravděpodobněji o německém původu této technologie.

Konečně, dokumenty Majic-12 prověřované v této kapitole naznačují buď nepřímo, nebo

přímo otevřeně mluví o zapletení stínové skupiny UFO do vraždy prezidenta Kennedyho.

223

Avšak předtím, než opustíme témata Majic-12, nacistického personálu Paperclip a plukovníka

Corsa, patří závěrečné slovo citaci, která ukazuje, jak podivně a přitom intimně jsou všechna

navzájem propojena:

Plk. Philip Corso, informační zdroj knihy z minulého roku, Den po Roswellu, a přechodně i

miláček ufologů, přitáhl pozornost odhalením historie praktik, jak se překrucuje výklad událostí, a

spojením s pravicovými extremistickými elementy v armádě stejně jako svými dřívějšími kontakty s

polotajnou společností nazývanou „Shickshinny Knights of Malta“.

Předtím, než Den po Roswellu padl do oka někomu v Simon and Schuster, napsal o Corsovi

Peter Dale Scott v knize Deep Politics and the Death of JFK. Ve světle skutečnosti, že pracuje na

další knize se spoluautorem knihy o Roswellu Williamem Birnesem (má se jmenovat Den po

Dallasu), stojí za to se zmínit, že Corso byl vyšetřovatelem zapojeným do práce ve Warrenově

komisi, jenž podle Scotta „stavěl na paranoie mířící proti CIA, když řekl své přítelkyni a

zaměstnankyni senátu (pracující pro segregacionistu Stroma Thurmonda) Julien Sourwineové -

která se ujistila, aby se to dostalo k FBI -, že Oswald byl napojen na komunistický kruh uvnitř CIA

a byl dvojitým informátorem FBI“.

…Shickshinny Knights of Malta zjevně založili staří ruští bělogvardějci, kteří po revoluci

emigrovali do USA a posléze se usadili v Shickshinny v Pensylvánii. Ke konci druhé světové války

se organizace proměnila v azyl pro dorazivší pravicový personál z vojenské rozvědky. Když Corso

vstoupil k tomuto rytířskému řádu (cca 1963-64), fungovala už tato organizace jako podzemní

mozkový trust a továrna na překrucování faktů…

Corso jakékoliv spojení s touto skupinou popírá.

Možná to nemá nic společného s Corsovými současnými aktivitami, ale pár lidí z ufologické

komunity vyjádřilo pocit, že jeho tvrzení k Roswellu mohou být výsledkem spojení několika

ověřitelných (sic) skutečností silně naředěných nesprávnými informacemi či dezinformacemi.

Pokud je to pravda, nemusí si toho Corso sám být vědom. Ve světle lidské historie to nemusí být

daleko od pravdy a existuje důvod se domnívat, že mohl být povolán z výslužby proto, aby si ještě

jednou naposledy zahrál roli publicisty.

To, že Corso byl vyšetřovatelem zapojeným do práce ve Warrenově komisi, je přímé spojení k

atentátu na JFK, ale mnohem významnější jsou obvinění ze spojení s „bělogvardějskou

emigrantskou komunitou“, která se po válce stala „azylem pro dorazivší pravicový personál z

vojenské rozvědky“.

Čí „dorazivší pravicový personál z vojenské rozvědky“ to zrovna byl, už víme: Fremde Heere

Ost generála Reinharda Gehlena s myriádami „emigrantských“ zástěrkových organizací. Co mělo

tohle všechno společného s atentátem na JFK, jsme už stručně pojednali v kapitole třetí, „Srdečné

pozdravy z Ruska“, ale teď je čas věnovat se hlouběji spojitostem s německou vojenskou

rozvědkou, nacistickou technologií, německým kapitálem a tragickými událostmi v Dallasu v

listopadu roku 1963.

224

9. „Mae Brussellová“: Přeživší nacisté a JFK

„Staří váleční magnáti se vracejí zpět. (Jižní Amerika) je těchhle nácků plná!… Pochopí, že

existuje jenom jeden druh lidí, který dokáže udělat takovou věc… že to budou muset být nacisté a že

půjde o toho, kdo je právě u moci.“

Jack Ruby

„V tomto spojení je zajímavé poznamenat, že v květnu roku 1924, když se slavilo 700. výročí

založení univerzity v Neapoli, univerzity založené císařem Fridrichem II., byla poblíž císařského

sarkofágu v palermské katedrále nalezena koruna s následujícím nápisem:

»Seinem Kaiser un Helden Das geheime Deutschland«

(»Svému císaři a hrdinovi - Tajné Německo«)“

Paul Winkler

Když skončila druhá světová válka, zdálo se, že si nacisté vypěstovali pozoruhodnou

schopnost a talent objevovat se na nějakých velice nepravděpodobných místech a dělat jaksi velice

neobvyklé věci s velmi neobvyklými lidmi.

Uvažte například sdělení, jež učinila slavná oběť UFO únosu, Barney Hill, v hypnóze pod

vedením psychiatra Benjamina Simona:

Barney (Snaží se volit slova velice pečlivě.)

„Byla tam řada oken. Obrovská řada oken. Oddělovaly je jenom příčky - nebo konstrukce, jež

zabraňovala tomu, aby byly vnímány jako jedno jediné souvislé okno. Nebo snad - mohlo to být

jedno jediné souvislé okno. A zlověstný výraz onoho -

(Nejprve řekne »vůdce«.)

Vypadá jako německý nacista. Je to nacista…“

(V hlase zazní tázavý tón.)

Doktor „Je to nacista. Má nějakou uniformu?“ Barney „Ano.“

Doktor „Jaký druh uniformy?“

Barney „Kolem krku má černou šálu přehozenou přes levé rameno.“

Pak tu bylo ono zvláštní prohlášení Jacka Rubyho o tom, kdo stál za Kennedyho zavražděním,

jež prý rovněž učinil v hypnóze:

„Staří váleční magnáti se vracejí zpět. (Jižní Amerika) je těchhle nácků plná!… Pochopí, že

existuje jenom jeden druh lidí, který dokáže udělat takovou věc… že to budou muset být nacisté a

že půjde o toho, kdo je právě u moci.“

To je velmi zvláštní, Ruby tím, že poukázal na Jižní Ameriku a nacisty, se dotkl citlivého

místa v atentátu na Kennedyho, a někteří měli takové podezření: přežívající nacistické komunity v

Jižní Americe a jejich pokračující polonezávislá existence.

A. Politika JFK

Bez ohledu na to, zda souhlasíme s jeho politikou či nikoliv, prezident John F. Kennedy

dokázal během svého krátkého působení v úřadu vytýčit hlavní body politiky, která jasně

225

ohrožovala jistý počet dobře zakopaných osob se silnými mocenskými zájmy, zájmy, o nichž mnozí

věří, že tvoří prvky americké „vlády“ nebo „tajné vlády“. Kennedy například nechal po fiasku v

Zátoce sviní kolovat oběžník o národní bezpečnosti, který způsobil, že všechny paramilitární a tajné

operace přešly pod Pentagon, a tím je odebral CIA. Slíbil, že „rozdrtí CIA na tisíc kousků“. Pro

takové lidi, jako je Allen Dulles nebo generál Charles Peare Cabell - jehož roli v dokumentech

Majic-12 jsme zaznamenali v předcházející kapitole - tím Kennedy přímo zacílil na lenní panství

byrokratické moci, kterou si pěstovali už od konce druhé světové války A oním oběžníkem jim

zasadil přímý úder.

A ve volbách, v nichž byl zaznamenán ten nejtěsněji vybojovaný rozdíl v historii Ameriky,

vyhrál Kennedy jen s velice malým rozdílem nad úřadujícím republikánským viceprezidentem

Richardem Nixonem .Mnozí tvrdí, že Kennedy vyhrál, protože mu klíčové státy napříč celou zemí -

jako třeba chicagské, proslule zkorumpované hrabství Cook v Illinois - do jeho tábora „naservíroval

na stříbrném tácku“ tehdejší starosta Richard Daly a četné mafiánské kontakty Byla to historka, jíž

se chlubila další dychtivě soutěžící hrabství. Po převzetí úřadu jmenoval prezident Kennedy svého

bratra Roberta ministrem spravedlnosti a Kennedyho administrativa začala jít organizovanému

zločinu po krku. A s bratrem Robertem šéfujícím ministerstvu spravedlnosti přibyl vedle

zpravodajské komunity a organizovaného zločinu ještě další mocný nepřítel. Byl jím J. Edgar

Hoover, ředitel FBI, muž, který se na rozlučkovém večeru odcházející mocenské kliky netajil svojí

nenávistí ke Kennedyho administrativě.

Tady bude dobré se zastavit, abychom si dobře všimli, že z těchto tří potenciálních nepřátel by

dva mohli mít mimořádný vliv na Warrenovu komisi vzniklou po atentátu, neboť Allen Dulles,

dřívější šéf CIA, kterého Kennedy propustil po aféře v Zátoce sviní, by se samozřejmě stal

prominentním členem komise a bezpochyby by zajistil, aby byly veškeré stopy ukazující na CIA

úplně pohřbeny nebo bagatelizovány a zatemněny zmatkem vzniklým překroucením slov. Dalším

nepřítelem, který figuroval na předním místě v závěrech této komise, byl samozřejmě J. Edgar

Hoover z FBI, jenž měl nehorázný vliv na tok informací a údajů pro komisi.

Jak jsme však viděli v předcházející kapitole, existuje 12 dokumentů Majic-12, které - pokud

připustíme jejich autentičnost, abychom jimi mohli dále argumentovat - rovněž naznačují, že

Kennedy chtěl provádět výzkum vesmíru v mezinárodním měřítku, a to společně se Sovětským

svazem. Když člověk pokládá za možné, že u jednoho či obou vesmírných programů těchto dvou

zemí existuje nějaký utajený aspekt, potom by to rovněž mohlo ohrozit pěknou řádku skrytých

agend a jinak dobře opevněné mocenské zájmy. A v tomto spojení, dávno předtím než kterýkoliv z

dokumentů Majic-12 - ať už autentických či nikoliv - spatřil světlo světa, Torbittův dokument

sestavil své vlastní závěry o vesmírném programu a síti vysoce postavených nacistů uvnitř NASA.

Pro Torbittův dokument se stala von Braunova kontrola Defense Industrial Security Command

(DISC) symbolem této sítě vědců z projektu Paperclip napojených naopak na fašisty z druhé

světové války, jako například Ference Nagyho, reprezentujícího emigrantskou komunitu, která

kolaborovala s nacisty a po válce uprchla z východní Evropy před komunistickými represáliemi, a

prostřednictvím Gehlenovy Organizace vytvořila síť zástěrkových organizací v západní Evropě a

Spojených státech. Tyto dvě skupiny - vědci z projektu Paperclip a fašistická emigrantská fronta -

byly naopak spojeny s nefalšovanou „Murder Incorporated“, takzvanou korporací „Permindex“, což

byla společnost s mnoha prominentními fašisty, v jejíž správní radě byl i Clay Shaw Torbittův

dokument - dávno předtím, než vůbec měly být Cooper-Cantwheelovy dokumenty z Majic-12

uvolněny či záměrně podsunuty ufologické komunitě - zásadně objasňuje spojitost mezi atentátem

na Kennedyho a těmi, které rychle zamete pod stůl většina badatelů k tématu atentátu: nacisty.

Ale máme tu na přetřes posledního Kennedyho nepřítele. V červnu roku 1963, ve stejném

roce, jako byl spáchán atentát, si vzal Kennedy na mušku jeden z nejmocnějších „dobře zakopaných

zájmů“ establishmentu: mezinárodní komerční bankovnictví. Prezident Kennedy autorizoval

vytištění přibližně čtyř miliard dolarů v amerických bankovkách a jejich uvolnění do oběhu, čímž

226

úplně obešel soukromě vlastněnou americkou centrální banku, pevně zavedenou pomocí fint a

vykalkulované politické manipulace po nechvalně známé tajné schůzce na Jekyll Island. Kennedyho

tah byl zjevně předzvěstí konce bankovního monopolu nad nabídkou peněz v ekonomice a

návratem k „ústavní měně“, penězům naprosto bezúročným ve vztahu k soukromým bankám. Tento

aspekt konspirace mířící přímo k atentátu je znám ještě méně než spojitost s nacisty, a je tomu tak

pořád.

Důkladné zvážení role nesourodých skupin spojených s atentátem - vojensko -průmyslového

komplexu, „komunity“ národní bezpečnosti reprezentované CIA, FBI a dalšími agenturami,

vesmírného programu, mafie, armády, pravicových emigrantských skupin reprezentovaných

různorodými proticastrovskými kubánskými frakcemi stejně jako Východoevropany, mezinárodních

finančních korporací a bankovního sektoru - signalizuje mnohá spojení mezi všemi těmito

elementy, jak na to poukázala velká řada badatelů zabývajících se atentátem. Je tu však jedna

skupina, která je napojena na všechny tyto organizované zájmové skupiny, a tou jsou samozřejmě

nacisté.

B. Mae Brussellová o nacistech a JFK

1. Její teze

Nedávno zesnulá Mae Brussellová, dobře známá zastánkyně konspiračních teorií a stálý host

rozhlasových pořadů pro slavné osobnosti, nikdy nenechala kámen na kameni. Jakmile se jednou

doslechla o Torbittově dokumentu a jeho obsahu, udělala Brussellová to co obvykle, když stanula

tváří v tvář tvrzení o hluboké konspiraci: začala dávat kousky skládačky dohromady a své prameny

pečlivě dokumentovala.

Ve svém prohlášení o podílu nacistů na atentátu na nějaké vyšší úrovni počítá s těmito

„dalšími hráči“ v celém tom pletichaření:

Je to příběh o tom, jak klíčové nacistické osobnosti už v době, kdy byl ještě Wehrmacht v

ofenzívě, předvídaly vojenskou katastrofu a připravily plány na přestěhování nacismu -

nedotčeného, leč maskovaného - na Západ do závětří. Je to příběh o tom, jak ctihodní muži, a

někteří z nich nebyli zas až tak ctihodní, byli tak zaslepeni, že sedli na lep nacistické léčce. Je to

příběh o podivném páru a jednom navíc: zločinecká partička, CIA, fanatičtí emigranti, každý se

svým vlastním důvodem proč odprásknout Kennedyho. Je to příběh, jenž vrcholí 22. listopadu 1963

v Dallasu, kdy byl John Kennedy zabit. A je to i příběh o dozvucích - o tom, jak Amerika sklouzla

na pokraj fašismu.

Jinými slovy, Kennedy byl smeten dobře známou „zájmovou koalicí“, která podle názoru

Brussellové zahrnuje i nacisty jako velmi tajnůstkářské hráče. Avšak tvrzení Brussellové naráží na

cosi podstatnějšího: coup ďétat, státní převrat se stále narůstající fašistickou vizáží. Tato „fašistická

vizáž“ bude během našich úvah o bádání Brussellové nabývat stále zřetelnějších obrysů, což zpětně

odhalí možný motiv toho, proč se nacisté zapojili do konspirační akce s touto „zájmovou koalicí“.

2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

Lee Harvey Oswald.

Vyslovte toto jméno a většina lidí si okamžitě představí vraha, nebo přinejmenším obětního

beránka v případu zavraždění Kennedyho.

227

Méně lidí pomyslí na očividně docela všedního Američana, s všedním profilem, který se stal

mariňákem, a poté začal na veřejnosti projevovat bizarní, ne-li zcela mimořádné politické názory na

to, že byl voják, potažmo u námořní pěchoty.

Ještě méně lidí bude brát v potaz jeho zvláštní chování a politické přesvědčení v souvislosti s

Oswaldovými známými konexemi v FBI a dojde k závěru (podle mého soudu správnému), že

Oswaldovo bizarní chlubení se promarxistickým politickým přesvědčením v době, kdy jako

mariňák pobýval na tajné japonské letecké základně Atsugi, bylo součástí plánu jak „získat novou

identitu“. Oswald navzdory tomu, že se veřejně hlásil k těmto názorům, měl jistou úroveň

bezpečnostní prověrky pro práci na letišti na tajné radarové základně a také se učil ruský.

A je tu ještě jedna věc, rovněž dobře známá většině badatelů zabývajících se atentátem: z

letecké základny Atsugi startovala původně letadla U-2 ke špionážním letům nad Sovětským

svazem v režii CIA.

Jak je mnohým známo, Oswald si později vymyslel „naléhavý rodinný případ“, aby mohl

pečovat o nemocnou matku, Marguerite Oswaldovou, a byl zproštěn služby u námořní pěchoty.

Avšak poté, co ji opustil, odcestoval Oswald do Sovětského svazu, kde následně dezertoval. Byl

umístěn v Minsku, v Bělorusku, pracoval v továrně na výrobu televizorů a dostal na sovětské

poměry poměrně prostorný byt. Tam se setkal se svojí budoucí manželkou Marinou, dcerou

plukovníka sovětské vojenské rozvědky, s níž se za čas oženil.

Mnozí badatelé věří, Oswald nastavil sovětské radary a dodal další potřebné technické údaje,

jež nakonec vedly k sestřelení pilota U-2, Francise Gary Powerse, později téhož roku. Samozřejmě,

že U-2 létaly z Atsugi AFB v Japonsku. Poněvadž v případě letů U-2 šlo o operaci CIA a nikoliv

leteckých sil, znamená to, že CIA měla v Atsugi separátně tajnou základnu. Za chvíli se k tomu

vrátíme.

Potom se stalo něco neuvěřitelného. Oswaldovi bylo dovoleno znovu zběhnout, tentokrát do

USA, a to i s ruskou manželkou - v oněch dnech nešlo o nic běžného - a jeho další pohyb a spojení

jsou více méně dobře známé.

Co však většina lidí neví, je, že Oswald vedle svých kontaktů na extremistické levicové

organizace, a svého přesvědčení téhož ražení, měl jisté velmi zvláštní kontakty na extremistické

pravicové osoby a organizace. Jeden z nich, a to je neuvěřitelné, patří k emigrantské a špionážní síti

nikoho jiného než bývalého generála Wehrmachtu Reinharda Gehlena.

Když (Allen) Dulles mluvil, Gehlen naslouchal. Šéf CIA byl spolu se svým bratrem,

ministrem zahraničních věcí Johnem Rosterem Dullesem, přesvědčen, že by „podrobené národy“

sovětského bloku mohly povstat, pokud by se jim dostalo dostatečného povzbuzení. Na jeho příkaz

Gehlen naverboval a vycvičil exilové žoldácké jednotky připravené jít do toho bez účasti

amerických jednotek. Na Dullesův pokyn se Gehlen napojil na řadu svých válečných ruských

spolupracovníků, aby z nich vybral kádr špionů, které by mohl shodit padákem na území

Sovětského svazu. Někteří z těchto špionů byli školeni na tajné základně CIA v Atsugi v Japonsku,

a to v roce 1957, kdy tam byl pro špionážní leteckou operaci s U-2 vyslán i mladý mariňák Lee

Harvey Oswald.

Třebaže tím není ustaveno přímé napojení na nacisty, je to malý díl ze souboru informací

zapadající do vzorce asociací obklopujících politickou vraždu, kterou Brussellová odhaluje.

3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

Dalším dílkem ve skládačce, jíž atentát je, bylo spojení Gehlenovy „organizace“ s

emigrantskými komunitami z východoevropských zemí v této zemi:

228

Gehlen jako první zakládal fiktivní organizace a krycí společnosti, aby podpořil své

dalekosáhlé tajné operace. Hlavním plánem bylo zformovat východoevropské emigrantské

komunity v USA, jež by se daly využít proti Sovětům.

Jak Tolstého nadace, tak i Unie biskupů a ortodoxní církve mimo území Ruska byly ustaveny

prostřednictvím CIA. Lee a Marina Oswaldovi dorazili ze Sovětského svazu v červnu roku 1962.

Spřátelili se zhruba se třemi desítkami bělogvardějců v metropolitní oblasti Dallasu, Fort Worth.

Mnozí z nich měli zřejmé spojení na nacisty; jiní byli zaměstnáni v obranném a ropném průmyslu.

Byla to zcela nepravděpodobná sociální skupina pro utečence ze Sovětského svazu a jeho manželku

z Minska.

V každém případě je jasné, že prostřednictvím Oswalda a podobných lidí rozehrávala

Dullesova CIA velmi nebezpečnou hru se dvěma velmi nebezpečnými elementy - Sověty a vlastní

Gehlenovou organizací „bývalých“ nacistů -, což byli navzájem nesmiřitelní nepřátelé a pro změnu

i úhlavní nepřátelé Ameriky. Záměr využít BND je jasný: kdyby vyšla najevo operace s výcvikem

emigrantů na Atsugi i jinde, dala by se americká účast na ní „věrohodně popřít“. Gehlenova

Organizace byla tedy v této operaci pojistkou. Jak však v této kapitole ještě uvidíme, mohou se

takové „pojistky“ rychle stát zpola či úplně nezávislé na svých údajných „kontrolorech“ a ve

skutečnosti se stanou trojským koněm.

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

Zde stojí za to se zastavit a znovu uvážit důsledek operace Paperclip a podobných operací, jež

vedly k ustavení Gehlenovy Organizace s jejími četnými východoevropskými emigrantskými

organizacemi. Z jednoho úhlu pohledu, tedy samotného amerického vojensko-průmyslově

zpravodajského komplexu, seděly Spojené státy pořád ještě pevně v sedle, kontrolovaly obě

skupiny a určovaly směr jejich aktivit. Dokonce i v případě nacistických raketových vědců z

vesmírného programu a jejich protějšků v obranném průmyslu mohli být tito muži považováni za

„pojistky“, obětní beránky, kteří na sebe vezmou vinu v případě, kdyby něco nevyšlo, a ochrání

vládní byrokracii před obviněním, pokud by selhala.

Ovšem z pohledu samotných těchto „pojistek“ šlo o tajné agenty „využívající“ ochrany a

ekonomické síly hostitelské krajiny. Tento obrázek však lze sotva rozumně odůvodnit, pokud na

straně pojistek člověk zaznamená známky chování, jež naznačují nezávislost na svých

„kontrolorech“, neboť taková nezávislost by mohla naznačovat, že v určité míře tvoří základ byť i

skryté organizace. Jak dále uvidíme, jsou tu náznaky, že je to právě tento případ, a dokonce i ze

samotného vesmírného programu.

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

Různí badatelé na poli konspiračních teorií poukázali na to, že uvnitř americké (a v menším

rozsahu i u ostatních národů) zpravodajské služby nejspíš existuje jakýsi prvek „vyběhlíků“, kteří

jednají po svém a často v protikladu s národními zájmy hostitelské země a sledují spíše vlastní

temné zájmy než nějaké jiné. Jiní upozornili na to, že současný nápor terorismu musí mít v jakémsi

ohledu nějaké zásadní finanční krytí některé z velkých mocností. A ještě další dokonce narážejí na

historické spojení nacismu s militantním islámem a se základy teroristických skupin. V každém

případě přežívající a organizovaná síť mezinárodního fašismu by jistě vyhovovala požadavkům na

veškeré konexe kromě těch historicky známých, třebaže tento argument je samozřejmě spekulativní.

4. Schacht-Onassis

Jenže zatímco argument, pokud jde o existenci „Nazi International“ a často diskutovaný

„prvek vyběhlíků“ uvnitř rozvědky, je jenom mlhavý a spekulativní, argument jdoucí k hluboko

229

skrytým a na vysoké úrovni existujícím spojitostem s atentátem na JFK sílí tím více, čím pečlivěji

jej člověk studuje. Uvažme jenom skutečnost, že Hitlerův finanční čaroděj, dr. Hjalmar Schacht,

někdejší prezident Reichsbank a tchán Otto Skorzenyho z komanda SS, byl později „na výplatní

listině Aristotela Onassise”.

Všichni víme, kdo se pak za Aristotela Onassise provdal a že ona žena striktně odmítla

promluvit o tom, co věděla o vraždě svého manžela. Všichni víme, že umřela poměrně nedávno,

stále vyrovnaná a krásná jako kdysi, a dala přísné instrukce, že její soukromé deníky nesmějí být

uveřejněny dříve než v daleké budoucnosti:

Jacqueline „Jackie“ Lee Bouvierová-Kennedyová-Onassisová.

Co jsme ovšem nikdy nevěděli, že totiž tím, že se Jackie provdala za Onassise, se dostala do

rodiny organizovaného zločinu s řadou velmi podivných a silně nacistických souvislostí datujících

se od druhé světové války.

A co Otto Skorzeny?

Skorzeny přežil válku, pomáhal pak řídit proslulou organizaci ODESSA (Organization der

Ehemalige SS Angehörige čili „Organizace bývalých příslušníků SS“) a ve Španělsku v Madridu

založil „Internationale Fascista“, organizaci, jež měla sídlo ve stejné budově, kterou obývala

španělská rozvědka a madridská sekce CIA!

5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

Ještě záhadnější byli někteří lidé vybraní do Warrenovy komise, na dva z nich lze pohlížet jen

s největší nedůvěrou.

O prvním z nich, někdejším řediteli CIA Allenu Dullesovi, již padla zmínka. Dulles byl

během války samozřejmě šéfem pracoviště OSS v Curychu ve Švýcarsku, pomáhal vyjednat tajnou

dohodu s generálem Reinhardem Gehlenem a můžeme jenom přepokládat další tajné „dohody“ s

nacistickými pohlaváry, možná i se samotným Martinem Bormannem a SS obergmppenführerem

Hansem Kammlerem. Dulles se v této kapitole objeví ještě později, neboť musíme ještě zvážit, co

dělal před druhou světovou válkou. Dulles jako člen Warrenovy komise je možná tím nejlepším

příkladem, jak dokázala síť na překrucování faktů napravit po atentátu „škody“ způsobené

Kennedyho administrativou, neboť Dullese vyhodil právě Kennedy za jeho účast na fiasku v Zátoce

sviní.

Víme i co dělal jiný prominentní člen Warrenovy komise před válkou: John J. McCloy. Pro ty,

kteří to snad zapomněli, doplníme: John J. McCloy byl po válce americkým vysokým komisařem

pro (Západní) Německo a zodpovídal za omilostnění řady nacistů odsouzených za válečné zločiny,

aby pak urychleně vyřídil jejich vydání do Spojených států pro využití v projektu Paperclip a

podobných projektech.

Jenže před válkou měl John J. McCloy tak vysoké postavení, že se mu podařilo sdílet s

Adolfem Hitlerem stejnou lóži na olympiádě v Berlíně v roce 1936 u příležitosti toho, co by se dalo

nazvat prvním televizním vystoupením. Proč ale takové vysoké pocty pro nějakého amerického

advokáta? Zejména tomu tak bylo proto, že byl před válkou právníkem německého chemického

kartelu I.G. Farben.

6. Přehled

Jenom pro případ, že byste to přehlédli, je na řadě přehled:

230

Jeden z členů Warrenovy komise byl v Německu po válce americkým vysokým komisařem,

setkal se osobně s Hitlerem, omilostnil řadu nacistů, a byl před válkou právním zástupcem

německého chemicko-průmyslového giganta I.G. Farben: a to John J. McCloy.

Jednoho z členů Warrenovy komise Kennedy propustil za jeho roli v akci v Zátoce sviní, byl

ředitelem CIA, během války byl šéfem pracoviště OSS v Curychu a vyjednal tajnou dohodu mezi

generálem Reinhardem Gehlenem, jenž byl guru německé vojenské rozvědky, stejně jako další tajné

dohody s „kapitulujícími“ nacisty a USA: a tím byl Allen Dulles.

Ale během doby, kdy byl Dulles ještě pevně zabydlen v CIA, měl americký námořní pěšák

Lee Oswald působiště na letecké základně Atsugi v Japonsku, kde navzdory svému marxismu, k

němuž se veřejně hlásil, a obdivu k Sovětskému svazu, prošel bezpečnostní prověrkou a měl přístup

k relativně citlivým radarovým údajům spojeným s tajnými lety U-2 nad Ruskem v režii CIA.

Kromě toho, poněvadž Atsugi AFB byla domovem tajných letů U-2 nad Ruskem, musela mít CIA

tajnou základnu skrytou uvnitř letecké základny. Západoněmecká Bundesnachrichtendienst

(Federální bezpečnostní služba) generála Reinharda Gehlena prováděla výcvik cizích emigrantů pro

para vojenské síly, jež měly být vysazeny na území Sovětského svazu. Část tohoto výcviku měla

nepochybně probíhat v ruštině a zčásti měla zahrnovat znalost komunistické doktríny, stranické

organizace a jak „se vydávat“ za přesvědčeného komunistu. To znamená, že pokud Oswald

doopravdy „získal novou identitu“ kvůli zpravodajskému úkolu v Sovětském svazu, čemuž věřil

sám Garrison, je pravděpodobné, že byl pro tuto roli vycvičen Gehlenovou Organizací a bývalými

nacisty! Jinými slovy, všechny články se sbíhají v Atsugi a v osobě Lee Harveye Oswalda.

V této spojitosti později ukážeme, že Oswaldův „adresář“ obsahoval mnohem víc než jen

adresy agentů FBI…

7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

Poté, co jsme přezkoumali postavení nacistů v této záležitosti, můžeme nyní lépe zvažovat

další detaily prezentované Brussellovou, detaily, jež začaly ukazovat na to, jaký motiv a roli mohli

nacisté mít oproti všem ostatním skupinám a jejich individuálním důvodům, kvůli nimž by v

atentátu sehrály nějakou roli.

Když Brussellová psala svůj článek o atentátu pro časopis „The Rebel Larryho Flinta u

příležitosti dvacetiletého výročí zavraždění v roce 1983, odvolávala se na zprávu senátního výboru

pro zahraniční vztahy nazvanou „Latinská Amerika: Murder Inc.“, zprávu, o níž poznamenala, že v

době, kdy psala svůj článek, byla „pořád ještě tajná“.

Brussellová naznačovala, že ve zprávě se tvrdilo, že americká zpravodajská komunita

podnikla „společnou operaci“, jíž se zúčastnila Argentina, Bolívie, Brazílie, Chile, Paraguay a

Uruguay, známou jako „operace Kondor“. Brussellová pak vysvětluje možný význam krycího

označení tím, že cituje odstavec ze sloupku Jacka Andersona:

Jack Anderson uvedl pár podrobností ve svém sloupku „Operace Kondor, Nesvatá aliance“ z

3. srpna 1979:

„Atentátnické týmy jsou soustředěny v Chile. Toto mezinárodní konsorcium se nachází v

kolonii Dignidad v Chile. Tu založili nacisté z Hitlerových SS a vedl ji Franz Pfeiffer Richter.

Tisíciletá Říše Adolfa Hitlera možná nezanikla.“

Brussellová dále objasňuje historické spojitosti operace Kondor s těmito nacisty cvičenými

eskadrami smrti, jež mají základny v Jižní Americe:

Otto Skorzeny dal svému útoku na americké vojáky v bitvě v Ardenách neboli v „bitvě o

výběžek“ krycí název Operation Greif tedy „Kondor“. V operaci Kondor pokračoval po válce se

svými speciálními týmy, jež uvalovaly „sankce“ na nepřátele, to znamená, že je vraždily.

231

A aby se na to nezapomnělo, Brussellová připomíná svým čtenářům ono hadí klubko vztahů,

které Skorzeny rozmotal:

Skorzenyho tchánem byl Hjalmar Schacht, prezident Hitlerovy Reichsbank. Schacht řídil

Onassisovy loděnice při přestavbě německé a japonské válečné flotily. V roce 1950 najal Onassis

Larse Andersona pro své velrybářské lodě, aby lovil ve vodách kolem Antarktidy a Argentiny.

Anderson patřil během války k norské pronacistické kolaborační skupině Vidkuma Quislinga. Clay

Shaw, který byl neworleanským prokurátorem Jimem Garrisonem obviněn ze spoluúčasti na vraždě

JFK, byl blízkým přítelem Hjalmara Schachta.

Dostáváme tak velmi zajímavý, nicméně velice nechutný obrázek.

Můžeme se opět domnívat, že spolupráce americké zpravodajské komunity s takovými

skupinami jako kolonie Dignidad byla nastavena tak, že je využívala jako „pojistky“, jež páchaly

potřebné politické vraždy tam, kde to bylo nutné, přičemž dosáhla toho, že mohla „věrohodně

popřít“ svoji účast na nich, kdyby se něco pokazilo. Konec konců, kdopak by věřil, že tak dlouho po

válce existuje taková rozsáhlá síť nacistů? A kdo by věřil, že s ní má americká zpravodajská

komunita něco společného? Přece jen byl rok 1983, téměř čtyřicet let po válce. Kdo by věřil, že

ještě existují dobře organizovaní a dostatečně finančně zajištění nacisté, kteří mohou řídit po celé

Jižní Americe takové tajné operace? Kdo by uvěřil, že po tak dlouhé době jsou stále ideologicky

oddáni nacismu?

Ovšem líčení Jacka Andersona a Mae Brussellové nabízí ještě jiný znepokojivý obrázek:

nejenom, že tu pořád existují nacisté, ale stále přetrvává jejich částečná nebo úplná nezávislost na

řízení americkou nebo latinsko-americkou vládou. Ve skutečnosti by pro takové profesionálně

vycvičené vražedníky bylo relativně snadné vést si záznamy a shromažďovat důkazy o spojení

zpravodajských služeb těchto zemí a vlád s organizovaným zločinem a vraždami v Latinské

Americe. Krátce, pro takové nezávislé nacistické kolonie by bylo velice snadné vydírat své

takzvané pány hrozbami o odhalení.

8. George de Mohrenschildt

Když se „marxistický“ a sovětský přeběhlík Lee Harvey Oswald ve vleku se svou ruskou

manželkou Marinou vrátil do Spojených států, začal se spolčovat s některými velmi

nemarxistickými a nekomunistickými postavami, jako třeba s východoevropským emigrantem a

texaským podnikatelem v oboru ropné geologie Georgem de Mohrenschildtem. De Mohrenschildt

byl neobvyklou společností pro údajně chudého Oswalda a ještě se s ním spouštěl, přesto jej záhy

uvedl do dallaské bělogvardějské a „carské“ komunity, kde se on a Marina spřátelili s Ruth a

Michaelem Paineovými.

Paineovi pomohli Lee Harveymu sehnat práci v texaské školní knihovně a on a Marina

bydleli s Paineovými v jejich domě.

To vše je velmi neobvyklé, neboť jak už jsme se samozřejmě zmiňovali, Leeho manželka

Marina byla dcerou plukovníka vojenské rozvědky Sovětského svazu, tedy GRU, zatímco Lee

Harvey byl, jak jinak, údajně promarxistickým utečencem, který uprchl do Sovětského svazu a

dosáhl nemožného, když „zběhl zase zpět“ do USA s ruskou manželkou!

9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

Michael Paine mimořádně riskoval tím, jak se choval k manželům Oswaldovým, neboť

pracoval pro Bell Aircraft v souvislosti se zakázkami pro ministerstvo obrany, a to na pozici, na níž

se vyžadovala bezpečnostní prověrka pro práci s přísně utajovanými skutečnostmi. Nebo to možná

232

vůbec nebylo riskantní. Dost možná, že Paineovi byli využiti k tomu, aby dovedli již připraveného

Oswalda do finální pozice.

Co se týče De Mohrenschildta, jenž byl obviněn z toho, že je nacistickým špionem, ten utrpěl

vážné zranění postřelením, údajně při sebevraždě, a to ten den, kdy si pro něj přišla zvláštní komise

sněmovny ustavená pro vyšetřování atentátu.

10. Martin Bormann a JFK

Řada badatelů zabývajících se atentátem poukázala na to, že když byl Lee Harvey Oswald

zatčen, na to, že šlo o „osamělého střelce“, obsahoval jeho zápisník, který si vedl, adresy řady velmi

podivných osob, mezi něž patřili mimo jiné agenti FBI. Jiní badatelé upozorňovali na to, že

Oswaldovy „marxistické“ konexe nesly všechny známky toho, kdo je připravován na nějakou roli, v

tomto případě roli „přeběhlíka“.

Když se však v pozadí skrývala taková spousta nacistických spojek, dozajista někde podél

celé dlouhé řady vražd a „náhodných úmrtí“, jež následovaly po atentátu, bývala by musela média

něco odhalit a uveřejnit to. Přesto o nacistickém spojení tu nebylo téměř nic, a o Oswaldových

nacistických konexích nebylo v hlavních amerických médiích řečeno už vůbec nic.

Přesto byla v roce 1976 publikována kniha, poměrně populární, tehdy velmi dobře známých

investigativních novinářů Sybil Leekové a Berta Sugara, nazvaná Vražedný řetězec, k níž nenapsal

předmluvu nikdo jiný než slavný sloupkař jack Anderson. Kniha obsahovala následující střípek

informace v kapitole nazvané „Scénář pravicového extremisty“:

Když byl Oswald zatčen, našla FBI jeho adresář a v něm adresy generálmajora Walkera a

George Lincolna Rockwella. Tato nepravděpodobná jména jen přidala na zmatku v kontextu s

dalšími adresami, jako například adresou agenta FBI Hostyho, jehož spojení s Oswaldem nebylo

nikdy objasněno.

Oswald byl samozřejmě obviněn z pokusu o vraždu generálmajora Edwina Walkera. To by

však sotva vysvětlovalo, že se adresa agenta Hostyho nacházela v adresáři, ledaže by Oswald buď

plánoval jej zavraždit anebo byla skutečná role generála Walkera poněkud jiná, než nám bylo

řečeno.

Avšak v každém případě je samozřejmě tou pravou osobou, která nás zajímá, George Lincoln

Rockwell, vůdce Americké nacistické strany. To se jeví tak nemístně nevhodné, že je to až legrační,

dokud si člověk nevzpomene na obvinění, jež učinila Brussellová a jež se týkalo tajné základny CIA

pro U-2 na letecké základně Atsugi v Japonsku, kde pobýval Oswald a kde podle Brussellové

„Organizace“ Reinharda Gehlena rekrutovala a prováděla výcvik paravojenských agentů pro tajné

operace na území Sovětského svazu.

Proč však se o tom vůbec nemluvilo? Adresa vůdce nacistické strany by v tomto případě

bezpochyby pojistila to, že Oswald byl „osamělý střelec“. Člověk by však o tom neřekl nic, kdyby

byl tento kontakt skutečný a cosi o Oswaldovi a spiknutí za účelem atentátu na prezidenta

odhaloval.

Jinak řečeno, jestliže dostal Oswald novou identitu právě pro tento druh operace - čemuž jeho

„zběhnutí“ do Sovětského svazu zcela nasvědčuje -, pak šlo o skupinu bývalých nacistů, která to

celé provedla, údajně pro CIA, ale docela možná pro to měla i své vlastní důvody.

V tomto ohledu existuje důkaz, že Oswald byl zrovna tak vystaven nějakému působení

německé spojky, když byl v Japonsku.

233

V jedné z nejbizarnějších knih s teorií o atentátu, jež se kdy objevila, s názvem Byli jsme

řízeni?, činí autor Lincoln Lawrence závěr ze svědectví jednoho z Oswaldových kamarádů od

námořní pěchoty před Warrenovou komisí, když oba působili v Kalifornii.

Ve svém svědectví nám Nelson Delgado nabízí k úvaze tyto zarážející myšlenky… Delgado:

„No, jak říkám, snažil se mne učit ruský, ale jindy jsem pak zase měl dojem, že se mnou mluvil

německy“ A později v témže svědectví… Liebeler: „Vám se zdálo, že to byla němčina?“ Delgado:

„Ano, němčina.“ Ještě později: „Mohl bych se třeba domnívat, že to byla jidiš nebo němčina, a

později, když jsem byl v Německu, myslím si… jsem si docela jist, že to byla němčina, když

mluvil.“ Při jiné příležitosti během výslechu byl Delgado (podle svého svědectví Oswaldův

nejbližší přítel u námořní pěchoty) tázán, zda se setkal s Oswaldem, když byl (Delgado) v

Německu. Delgado: „Ne, chtěl jsem… věděl jsem, že tam žil a chodil do školy…“

Zdá se, že o tom, co si chtěl údajný vrah prezidenta Kennedyho počít s adresou George

Lincolna Rockwella, vůdce Americké nacistické strany, ve svém zápisníku, nechce nikdo

diskutovat. A vypadá to, že ani v amerických médiích není nikdo ochoten zkoumat, kde se po cestě

ke svému zběhnutí do Sovětského svazu a při pobytu v hlavním městě Běloruska Minsku naučil Lee

Harvey Oswald německy. Jediná Mae Brussellová - ze všech amerických médií od té doby, co došlo

k atentátu - sdělila, kde k tomu došlo: v Japonsku na Atsugi AFB, kde Gehlenorg na pokyn Allena

Dullese připravovala jednotlivce pro tajné operace na území SSSR.

Nějaké německé spojení tu je, a vlastní svědectví Warrenovy komise to zmiňuje.

Jenže pokud americká média o tomto aspektu atentátu mlčela, pak evropská nikoliv. Jak

naznačuje Brussellová, v srpnu 1971 otiskly francouzské noviny článek s tímto titulkem: „Martin

Bormann v pozadí atentátu na Kennedyho“. Uvádí se v něm informace o mezinárodní skupině

zabijáků sídlící v Texasu. Spáchala na německý příkaz dvě vraždy.

O šest let později, 8. června 1977, napsal londýnský Guardian zprávu: „Bormann spojován s

vraždou Kennedyho.“ Tento článek se opíral o novou knihu Michaila Lebeděva s názvem Treason

For My Daily Bread.

Lebeděv obšírně popisoval, jak Martin Bormann, alias Zed, opustil Evropu, zařídil si život v

Paraguayi, a jak agent placený Bormannem vypálil smrtelnou ránu do Kennedyho hlavy.

Jak Brussellová podotýká, tato tvrzení týkající se nacistických spojení - známých od roku

1971, kdy začal Torbittův dokument tajně kolovat - a zveřejněných v Lebeděvově knize, a v tomto

případě i ve Vražedném řetězci Leekové a Sugara, se objevila ještě v době, kdy zvláštní komise

sněmovny ustavená pro vyšetřování atentátu vedla své vyšetřování, aby „nalezla pravdu“. Kromě

toho, nacistický aspekt tohoto příběhu byl jednou z věcí, jež by šéf výboru G. Robert Blakey nikdy

nepodpořil, odmítaje ji slovy, že „v této záležitosti nepřipustí žádné vyšetřování nebo dokumenty“.

Jinak řečeno, v případě atentátu na prezidenta Johna F. Kennedyho se mohlo mluvit o účasti

CIA, o možné účasti mafie, o možné účasti nespokojené skupiny kubánských proticastrovských

emigrantů, dokonce i o možné účasti rozčarovaných osob uvnitř CIA a americké armády. O možné

účasti nacistů se však nikdy mluvit nesmělo.

11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho

Casolara o dvě desetiletí

Budeme-li však předpokládat, že došlo k účasti nacistů při atentátu na Kennedyho, jaký by

měli motiv? Zdá se být naprosto jasné, že mezinárodní bankovní kruhy by mohly mít svůj motiv s

ohledem na Kennedyho záměr obejít Americkou centrální banku a autorizovat vytištění a uvedení

amerických bankovek do oběhu. Ze mafie měla svůj vlastní motiv, je právě tak jasné. Konec konců,

mafie pomáhala zvolit Kennedyho administrativu a najednou zjistila, že je v konfrontaci s

234

nepřátelským ministerstvem spravedlnosti pod vedením Roberta Kennedyho. Motiv měli i

proticastrovští Kubánci, poněvadž Kennedy se nepochybně Sovětskému svazu osobně zavázal, že

neprovede invazi ani nebude sponzorovat tajné operace určené ke svržení Castra. U

proticastrovských sil lze dokonce vidět i motiv, který by právě tak vedl k účasti přinejmenším

krypto-nacistických východoevropských emigrantských skupin, jakou byla i bělogvardějská

komunita v Dallasu, k níž Oswalda uvedl de Mohrenschildt. Takové skupiny by byly malými

rybami, pomáhaly by rozpracovat strategické postavení pro velké hráče a „pojistky“ - lidi jako

samotný Oswald - na individuálních pozicích. Jejich motiv by býval byl jasný: po Zátoce sviní a

„zradě“ kubánské emigrantské komunity dal Kennedy jasně najevo svoji opozici vůči CIA a

armádní politice „válcování“ komunismu, politice, jež závisela na těchto emigrantských frontách,

totiž vést v zastoupení „osvobozovací válku“ proti komunistickým vládcům.

Každý z těchto domnělých velkých hráčů ve spiknutí za účelem atentátu má jasný a přijatelný

motiv, aby tam byl.

Kromě nacistů.

Jejich motiv se jeví přinejmenším obskurní, jelikož se zdají pracovat pod pláštíkem všech

ostatních skupin, na nejvyšší úrovni, jako samotní mezinárodní bankéři, kteří by se jasně cítili

ohroženi Kennedyho záměrem obejít Americkou centrální banku a natisknout peníze nezatížené

dluhem. Jenže i tady lze vytušit velkou záhadu. Mělo by být už jasné, že tu máme zvláštní, ne-li

rovnou bizarní konexe na nacisty zapojené do atentátu, nadto na rozdíl od mezinárodních

bankovních kruhů neměli zjevně vůbec žádný zájem na účasti v něm. A jsme opět zpátky u otázky,

jaký byl motiv.

Možná se v tom ale skrývá klíč, proč se do atentátu zapletli a co k tomu zavdalo podnět.

Protože pokud se skrývají za všemi ostatními skupinami, jestliže se opravdu - určeni pro poslední

nejhlubší krycí „pojistnou“ vrstvu - stali poslední řídící strukturou, jež vydala rozhodující „povel“,

jak to naznačují zprávy evropských novin, když jmenují Bormanna jakožto toho, kdo o tom

rozhodl, pak se můžeme dohadovat o jejich motivu.

Jistě, podniknout tak drastickou akci by si vyžádala jedna ze dvou věcí či jejich kombinace:

(1) něco z politiky prezidenta Kennedyho bylo vnímáno jako ohrožení jejich zájmů; anebo (2) by

jeho odstraněním získali nějakou výhodu. Jak se budu snažit dále dokázat, pokud k účasti nacistů

došlo, mám za to, že je za tím jakási kombinace obojího.

A ještě jednou, Mae Brussellová byla první prominentní mediální osobností, která se zmiňuje

o špičce německého ledovce, což může být první stopou k rozřešení záhady nacistické účasti, a

dokonce ještě větší záhady jejich motivu pro takový skrytý akt. Tím, že objevila knihu Lincolna

Lawrence. Byli jsme řízeni vydala se Brussellová po jediné známé stope velkých peněz ve spojení s

atentátem.

Když byla oznámena zpráva o atentátu na prezidenta Kennedyho, spadla burza během 27

minut o 24 bodů. Prodalo se za 2,6 milionu akcií. Byla to největší panika od roku 1926. Někdo

vytvořil obrovský zisk tím, že na mnoha burzách spekuloval na pokles ceny. Kdosi vydělal za

jediný den půl miliardy dolarů.

Tím někým podle Lincolna Lawrence byl Bunge and Born, LDA, nebo jednoduše Bunge

Corporation. Tentýž den padly akcie jiné společnosti: Allied Crude Vegetable Oil Refining

Corporation. Tento úpadek přispěl k dalšímu poklesu burzy.

Než začneme přemýšlet o prezentaci aktivit Bunge Corporation týden před atentátem, jak ji

předkládá Lincoln Lawrence, stojí za to se zastavit a posoudit vlastní výroky Brussellové o šíři a

vlivu Bunge Corporation.

235

Allied Crude byl řízen prostřednictvím U. S. American Bunge Corporation a finančně ovládán

skupinou akcionářů sídlící v Argentině, známou jako „Bunge and Born, LDA“:

Business Week z 19. října 1963, měsíc před atentátem na Kennedyho, líčil rodinu Bornů žijící

v Argentině, největší akcionáře Bunge, a také to, že pocházejí z Evropy, konkrétně z Německa.

Všechno kolem Bunge ukazuje německý vliv. Roční obrat v 80 zemích činí 2 miliardy dolarů.

Mají přes 110 poboček, všechny propojené telexem a podmořskými telegrafními linkami. O Bunge

Corporation se mluví jako o „chobotnici“.

Jaké je tedy přesně pojítko mezi Allied Crude Vegetable Oil Refining, jeho úpadkem, Bunge

Corporation a atentátem na Kennedyho?

Všimneme-li si masivní spekulace na pokles ceny, která se objevila 22. listopadu 1963 a byla

připravena dlouho dopředu, předkládá Lincoln Lawrence ve své málo známé klasice o atentátu na

Kennedyho, Byli jsme řízeni?, následující spekulativní výčet svých spojitostí a motivů:

Malá skupina kovaných mezinárodních kriminálníků (s německo-argentinským intelektuálním

a vědeckým pozadím) pečlivě spočítala, že:

Souběžný výskyt atentátu na prezidenta Spojených států… se současně probíhající

skandalizací a kolapsem komoditního trhu… by způsobily rapidní pokles na trhu cenných papírů

přinejmenším o 30 bodů!

Kdyby tato skupina věděla o této události dopředu… mohla by spekulovat na pokles ceny v

kolosálním finančním rozsahu… a vydělat možná půl miliardy dolarů, kterou by si mezi sebou

rozdělila.

Tohle všechno se stalo díky pečlivě a velice dobře promyšlené dlouhodobé manipulaci s

mužem jménem Tino De Angelis a jeho firmou Allied Crude Vegetable Oil Refining Corporation.

De Angelis, podle Lawrence, poprvé přitáhl pozornost této finanční skupiny stojící za Bunge

Corporation v roce 1954, kdy během styků se západoněmeckou vládou vyhlásil svůj plán založit

společnost, která by rafinovala jedlé rostlinné oleje. V roce 1955 založil De Angelis v Bayonne v

New Jersey společně s dvaceti nejspolehlivějšími přáteli Allied Crude Vegetable Oil Refining

Corporation.

Třebaže to byla poslední věc, kterou by mohl předvídat, vytvoření společnosti Allied

vyhovovalo plánům této skupiny a vedlo nevyhnutelně k jeho naprostému finančnímu krachu - a k

jejich zisku!

Pokud byste, byť jen na okamžik, stěží uvěřili, že by malá skupina operující mimo německé

ústředí mohla považovat za dostatečně rentabilní plánovat dlouhodobou expanzi a deflaci finanční

bubliny, jejímž původcem byl nějaký řezník z Bronxu snící o slávě, přemýšlejte znovu.

Bunge Corporation byla podle Lawrence vybrána, aby se spojila s Allied Crude jednoduše

proto, že světová a virtuální komunikační síť Bunge s okamžitým spojením, jež konkuruje mnohým

velkým vládám, byla dokonalým nástrojem pro manipulaci, minutu za minutou a vteřinu za

vteřinou, s komoditním trhem podle toho, jak to jejich schéma vyžadovalo.

Osud Bunge a Allied Crude - známý této skupině, avšak neznámý nešťastnému De Angelisovi

- byl zpečetěn v dlouhodobém schématu:

Dobrá vůle (Bunge Corporation) byla podstatná pro obchodní úspěch Allied!

Z jednapadesáti společností, jež buď zapůjčily peníze Allied, nebo deportovaly olej v továrně

v Bayonne oproti skladištní stvrzence, byla Bunge Corporation tou nejkritičtější společností

spojenou s jejím osudem.

236

Když byla loď Allied nasměrována do hlubokých vod, k čemuž došlo podivuhodnou sérií

manévrů, bylo zapotřebí toliko jediné srážky, aby šla okamžitě ke dnu. Stačila by kolize s Bunge

Corporation…, jež by vedla ke katastrofě, s níž by zmizely i investice ostatních padesáti

společností.

Jakým způsobem byl De Angelisův finanční krach zkonstruován?

Lawrence odpovídá tvrzením, že úkolem Bunge zjevně bylo přiživit jeho ambice a nezáleželo

na tom, jak se to stane. „Bunge použil své peníze, k financování De Angelise, aby se nemusel

uchýlit k bankovním půjčkám.“ Kdosi v Bunge strašně moc chtěl, aby De Angelis uspěl, nebo spíše

aby to vypadalo, že má úspěch:

V Bunge šli v otcovské péči o De Angelisovo podnikání dokonce ještě dál, takže mu dovolili

odstartovat do finančního vesmíru… tím, že při jedné příležitosti vzali do zástavy hned třicet osm

ze stovky volných akcií a další cenné papíry De Angelise oproti obrovským půjčkám. Kdosi v

Bunge ho podporoval v tom, aby si mohl hrát na velkého šéfa. Jiní, jako Karl Groenfeld, samostatný

manažer odbytu, měli podezření.

S takovým silným finančním zázemím nemohl De Angelis chybit a ani některé velmi prestižní

makléřské firmy na Wall Street mu neodmítly žádnou finanční laskavost. V létě 1961 se začal De

Angelis a Allied Crude dostávat „do pozice, kde byl silně pod tlakem a neměl možnost úniku“,

neboť během tohoto období bylo složeno na účet Tinovy firmy u First National Bank v North

Bergen 166 000 000 dolarů.

Tino měl věřit, že má jistou objednávku ze Španělska na 275 milionů liber sójového oleje!

Platba za to by dosáhla třiceti šesti a půl milionu dolarů!…

Takhle pochopitelně začal osudný vzestup Allied, aby skončil velkým zklamáním. V tancích v

Bayonne měl De Angelis okolo padesáti milionů liber oleje. Allied tedy musel v budoucnu nakoupit

225 milionů liber.

Tino se obrátil na chicagskou obchodní komoru s předpokládaným španělským „příslibem“

eventuální platby v amerických dolarech. (Kdyby nic nekontroloval, už tohle samo by ho muselo

zalarmovat, aby se na ten obchod podíval ještě jednou.) Tino začal obchodovat… Říká se, že Allied

uzavřel přes 3 000 zvláštních smluv na 180 milionů liber oleje. Kdyby se obchod se Španělskem

neuskutečnil, vydal by za tyto objednávky 18 milionů dolarů. A kdyby došlo v budoucích cenách k

poklesu jen o půl centu za libru (pokud by k tomu došlo přede dnem dodání), musel by během

čtyřiadvaceti hodin doplatit téměř milion dolarů, aby splnil burzovní předpisy pro vyrovnání rozdílu

mezi kupní a prodejní cenou.

Po španělském obchodu, pochopitelně, jak už to bylo od počátku připravováno… jako by se

země slehla… a Tino zůstal sedět na vrcholku sójové zeměkoule v téměř šílené a prekérní situaci.

Připomeňme si, že Španělsko bylo sídlem Skorzenyho organizace International Fascista a že

Skorzeny nebyl ve finančních čachrech žádným nováčkem, když byl zetěm bývalého prezidenta

Reichsbank Hjalamara Schachta. Byl právě Skorzeny původcem onoho obchodu, který považoval

De Angelis za tak jistý? Byl také toto důvod, proč nežádal, aby dostal zaplaceno v amerických

dolarech, když věděl, že jeho „zdroj“ je jistě schopen jimi zaplatit?

To se nikdy nedozvíme, víme však, že De Angelisovo chování začíná být v tomto okamžiku

stále zvláštnější, ne-li přímo tragické. Začal nakupovat termínované obchody, „nikoliv však na

objednávky, jež měl pro Allied, nýbrž údajně na kontrakty, které mu měly teprve dorazit“.

Španělský obchod a jeho odřeknutí totiž dostaly De Angelise do tlaku, z něhož neměl úniku. Jediný

způsob, jak mohl nakupovat termínované obchody, bylo vydávat telefonické skladištní stvrzenky na

olej uskladněný v jeho tancích, který neexistoval! S použitím těchto telefonických stvrzenek si začal

237

od řady makléřských firem půjčovat peníze jako hotovost potřebnou k zakoupení komoditních

termínovaných obchodů.

Vzpomínáme si, že Bunge půjčil De Angelisovi peníze z vlastní hotovosti, což je proces, který

byl v průběhu let před tímto „španělským obchodem“ proveden už několikrát. De Angelis se v říjnu

1963 obrátil na Bunge s žádostí o poskytnutí půjčky, aby měl více peněz, a „ke svému údivu byl

odmítnut“! Bunge tak oslabil Allied Crude a následoval obrovský krach.

De Angelis se ještě pokusil přežít pomocí check-kitingu a dalších telefonických stvrzenek.

Ono středeční odpoledne před atentátem učinil Bunge krok, aby zlikvidoval Allied, tutéž

obchodní společnost, jíž pomáhal položit základy a dopomohl jí k význačnému postavení, tím že

informoval jednoho z majitelů telefonických stvrzenek, aby „se měl před De Angelisem na pozoru“.

Potom 21. listopadu 1963 zaklapla poslední past.

Pro úspěch těchto „organizátorů“ bylo ve čtvrtek odpoledne důležité, aby byly položeny

základy k naprosté panice na burze, takže v den atentátu, v pátek, prudce poklesnou ceny a ze

spekulací na pokles ceny bude zajištěn zisk.

Při úvahách, zdaje tento scénář pravdivý či nikoliv, si musí člověk všimnout, že z

jednapadesáti společností, které mohly přikročit k tomu, aby vytrhly pojistku, jež by odpálila

bombu… jediný, kdo podal žalobu (na Allied s nařčením, že [jeden z držitelů skladištních

stvrzenek] přišel o 160 450 000 liber oleje v hodnotě 14 240 000 dolarů pomocí padělaných

objednávek), nebyl Haupt, ani Wiliston & Beáne… nýbrž Bunge Corporation!

Jak zpráva o atentátu na prezidenta dorazila na burzu již otřesenou pádem Allied Crude,

registrací jeho bankrotu a dočasným zastavením činnosti některých makléřských firem

poskytujících De Angelisovi finanční podporu, poklesl trh tak prudce, částečně hnaný dolů

masivními spekulacemi na pokles ceny, že správní rada uzavřela obchodování ve 14:07, více než

osmdesát minut před normálním uzavřením.

Jeden z hlavních zákazníků De Angelise a Allied Crude, Frederick Hediger z firmy Garnac

Grain, byl později citován v časopise Time, když „řekl, že když to odpoledne slyšel v rádiu, že

»Kennedy byl zavražděn, myslel, že to musí být ruské spiknutí nebo že za tím stojí podsvětí - děje

se najednou příliš mnoho šílených věcí«“, dokonce generální prokurátor státu New York si myslel,

že je možné, že De Angelis a Allied Crude Vegetable Oil Refining Corporation byli „na trhu s

termínovanými obchody »přivedeni na mizinu« někým, kdo spekuloval na pokles ceny a měl zisk

gigantických rozměrů“.

Tím někým byla podle Lawrence skupina Němců uvnitř Bunge Corporation, skupina Němců s

„intelektuálním a vědeckým pozadím“, která podle jeho názoru zinscenovala celou záležitost kvůli

ničemu jinému než nesmírnému finančnímu zisku.

Za chvíli se k tomu vrátíme.

Třebaže je pár faktorů, které tu nebyly podrobně popsány - jako například silná role

„vymývání mozku“ v Lawrenceových spekulacích, že Oswald, De Angelis a Jack Ruby byli jeden

vedle druhého cynicky manipulováni touto německou „skupinou“ výlučně za účelem nezměrného

finančního zisku -, je tu řada bodů, jež by vedly k tomu podceňovat celý scénář, jehož

nejzákladnějším rysem bylo, že se celá záležitost jenom kvůli finančnímu zisku.

Je ovšem zvláštní, a sám Lawrence na to poukazuje, byť se tím dále znovu nezabývá nebo se

o tom nezmiňuje, že „skupina“ v pozadí celého scénáře měla intelektuální a „vědecké pozadí“, a

dává naopak jasně najevo, že za motivem finančního zisku pravděpodobně existoval ještě nějaký

další skrytý motiv. Ty peníze byly na něco využity, něco, co - pokud čteme pečlivě mezi řádky

Lawrenceovy knihy - je ve své podstatě vědecké. Samozřejmě, že zvon a podobné projekty by

238

vyžadovaly veliké finanční výlohy. A na nezávislé projekty by byly potřeba právě takové finanční

injekce.

Jenom když to vezmeme v mnohem širším kontextu dalších velkých hráčů v tomto spiknutí a

jejich motivů, dává Lawrenceův scénář nejen smysl, ale začíná narážet na věci, jež by mohly nechat

splynout zájem nacistů se zájmy ostatních: mafie, světa velkých firem a bankovnictví, vojensko-

průmyslového komplexu, emigrantských skupin, s nimiž „vyjebali“, a tak dále. Jak Lawrence

objasňuje, náhlá shoda okolností kolem úpadku Allied Crude, podníceného prostřednictvím Bunge,

s atentátem, šíleným kolotočem baissovních prodejů (Strategie obchodování, která předjímá pokles

ceny akcie. Akcie či jiný finanční instrument jsou vypůjčeny od makléře a poté prodány, což vytváří

baissovní pozici. Tato pozice je obrácena, nebo pokryta, když je akcie znovu zakoupena, aby se

mohl splatit dluh. Dojde-li k poklesu ceny akcie, bude baissovní prodejce profitovat z náhrady

vypůjčených akcií akciemi, které pořídil za nižší cenu.) nachystaných a dopředu načasovaných tak,

aby se objevily v jednom dni, to vše má všechny příznaky událostí řízených lidmi, kteří „byli

informováni“. Události na burze během onoho dne mají povědomou a ponurou auru jako podobné

události na trhu s cennými papíry během 11. září 2001 i s jejich dozvuky. Jak dále ukážeme,

finanční obraz a motiv atentátu se začínají propojovat s ostatními body, body, které lemují jemnou a

nejasnou pavoučí síť, která je však pořád jasně viditelná a jejíž vlákna vedou nazpět do Německa a

druhé světové války.

V posledním oddíle se vrátíme k předmětu možné nacistické účasti a k motivu v tomto

bizarním scénáři. Nyní však je tu ještě jedno a poslední spojení, jež Mae Brussellová odhaluje.

12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a

Nixon

Následujícího dne po atentátu na prezidenta Kennedyho telefonoval pravicový extremista

generálmajor Edwin Walker ze svého domu ve Shreveportu v Louisianě do Mnichova. Vytočil si v

Mnichově sídlící noviny, Deutsche National und Soldaten Zeitung, neonacistický bulvární plátek.

Mluvil s nimi, aby jim řekl, že Lee Harvey Oswald, podezřelý z atentátu, je tatáž osoba, jež se ho

pokoušela zabít střelbou přes okno v dubnu roku 1963. Jde o téhož generála Walkera, o němž byla

řeč výše, jehož jméno se nacházelo v Oswaldově adresáři spolu s adresami agenta FBI Jamese

Hostyho, a nepochopitelně i vůdce Americké nacistické strany George Lincolna Rockwella. Jak

příhodné, „marxista“ Oswald, který měl údajně vystřelit zblízka na Walkera, byl nyní obviněn ze

střelby a zavraždění prezidenta Kennedyho.

Potíž je, že - jak Brussellová zdůrazňuje - „se nikdy nenašel jediný náznak důkazu, nebo

spolehlivý svědek, který by potvrdil toto spojení“ rádoby (a navíc neúspěšného) atentátníka

Oswalda s generálem. Brussellová tedy tvrdí, že pro Ruth Paineovou bylo zásadní doručit Marině

Oswaldové antidatovaný dopis od Leeho, který jej zapletl do pokusu o atentát na generála Walkera

a dostal ho do pozice extremisty a „osamělého střelce“ schopného vraždit prominentní osobnosti

sám a bez cizí pomoci.

Zastavme se a přemýšlejme o tom, čeho tímto skutkem dosáhli, když to na Oswalda takto

nastrojili, protože tím zabijeme dvě mouchy jednou ranou. Zaprvé ho to dostává do pozice

„osamělého střelce“. Zadruhé ho to vzdaluje od jeho pravicově extremistických konexí, neboť měl

údajně střílet na pravicově extremistického generála. Naopak by to učinilo jeho marxistické

přesvědčení ještě autentičtější.

Jenže, táže se Brussellová, „proč generál Walker tak spěchal, aby byla jeho informace otištěna

v Německu dávno předtím, než o ní kdo slyšel v Dallasu?“ Odpověď je dokonce i na Mae

Brussellovou jaksi zvláštní:

239

Do funkce kancléře Západního Německa byl právě uveden Kurt-Georg Kiesinger a do funkce

ministra zahraničí Franz-Josef Strauss.

Kiesinger nastoupil ve svých 36 letech do oddělení rozhlasové propagandy nacistického

ministra zahraničí (Joachima) von Ribbentropa. Celou válku pak řídil politický aparát pro

celosvětovou rozhlasovou propagandu čítající 195 specialistů. Byl styčným důstojníkem

koordinujícím práci svého oddělení s prací ministra propagandy Josepha Goebbelse.

Jinými slovy, Brussellová z toho vyvozuje, že mocenská výměna stráží v Západním Německu

byla jaksi spojena s atentátem a převzetím moci Lyndonem B. Johnsonem. Nikde jinde se

neuchyluje ke spekulacím, ty jsou pro Mae Brussellovou rozhodně neobvyklé.

C. Spojitost JFK s ranými dokumenty Majic-12

Pokud byli nacisté zapleteni do atentátu na JFK, pak - jak to prokazuje spekulativní scénář

Lincolna Lawrence - důvodem jejich účasti byla snaha získat finance pro pokračování jejich

vědeckých projektů. A co se týče účasti samotné, jak jsme viděli v předešlé kapitole, existují jisté

dokumenty v řadě Cooper-Cantwheelových tajných spisů Majic-12 týkajících se UFO, jež naznačují

přinejmenším spojení předmětu UFO s atentátem, a to prostřednictvím oběžníku adresovaného

generálu Charlesů Peare Cabellovi, jednomu z hlavounů CIA, kterého Kennedy vyhodil za údajný

podíl na fiasku v Zátoce sviní.

Generál Cabell měl ještě další konexe mimo těch na Majic-12 a svých pracovních vztahů se

CIA. Byl důvěrně zapojen do operace Paperclip a jeho účast v ní spočívala v převezení „leteckých

doktorů“ do USA. Kdyby si někdo nemohl vzpomenout, co to bylo za doktory, šlo o ty, kteří se

podíleli na morbidních a sadistických experimentech na vězních koncentračních táborů, aby

studovali účinky extrémních podmínek - včetně těch, jež panují v kosmickém prostoru - na člověka.

Cabellův bratr Earle byl v době atentátu starostou Dallasu a i on měl na něm svůj podíl,

protože změnil trasu kolony automobilů v objížďku, která zavedla Kennedyho do „smrtící zóny“

před budovu Texas School Book Depository a travnatou vyvýšeninu. Ovšem dokument samotný

naznačuje technologický a politický motiv atentátu, pod nějž se podepsala přinejmenším účast

zpravodajské komunity, hlavně tajný vývoj rekuperované technologie, represe proti případnému

podobnému veřejnému technologickému vývoji, a vytvoření příslušné policejní složky pro

manipulaci s veřejností. Kennedy tím, že pohrozil rozbitím CIA, ohrožoval tuto agendu, že bude

odhalena, a to by zároveň znamenalo odhalení (operace) Paperclip i toho, jak daleko postoupila

korupce v americké rozvědce a armádě. Stručně řečeno, Kennedy ohrozil - nepochybně neuváženě -

veškeré pokračující iniciativy nacistů.

Lze na to rovněž nahlížet v souvislosti s hypotézou dvou vesmírných programů. Pokud

Kennedy myslel opravdu vážně částečnou spolupráci se Sověty ve vesmíru, pak by rovněž hrozilo

odhalení jisté stránky americké - a snad i vlastní sovětské - verze tajného vesmírného programu.

A konečně, co všichni ti, kteří se schovávali v pozadí akce? Šlo nejen o nacisty, ale i o zájmy

velkých ropných společností. Proč toto podivné sloučení? Jestliže stále pokračoval vývoj

technologie, kterou představoval zvon - a zvon a jeho podivné účinky byly velmi reálné pak by

mělo „bratrstvo“ zásadní a vrcholný motiv: jednali by nejenom tak, aby mohli pokračovat v tajném

vývoji a hromadit takové technologie sami pro sebe, ale také aby udrželi všeobecnou závislost na

ropě a část z těchto zisků využili k financování rozběhnutého technologického vývoje i k potlačení

jakéhokoli otevřeného a nezávislého vývoje takové technologie.

Takže pokud Bunge Corporation shrábla hlavní finanční zisk vyplývající z atentátu, pak tu

jasně vyvstává následující myšlenka:

240

„Jestliže do toho půjdeme, abychom ochránili naše zájmy, proč na tom také trochu

nevydělat?“

V tomto kontextu je třeba se dívat na další dva dokumenty Majic-12: údajný dopis od

Cooperova anonymního zdroje naznačující, že prezident Nixon „privatizoval“ domnělou „studijní

skupinu“ UFO, což dodává na věrohodnosti myšlence, že její rozsáhlé zpravodajské operace a tajný

technologický vývoj, jakož i represe proti veřejnému vývoji takové technologie, padly do

nezávislých rukou, pokud se tam nenacházely již předtím.

Podobně jsou v tomto dopise náznaky, jako i ve spáleném „dodatku C“, že byl nejen

odstraněn prezident Kennedy, neboť hrozilo, že tuto skupinu a její program odhalí, ale že ze

stejných důvodů byl zavražděn i ministr obrany James Forrestal.

1. Guy Bannister, UFO a JFK

Ajako by to nestačilo, je tu navíc ještě další zvláštní spojení mezi atentátem na Kennedyho,

UFO, pokročilou technologií a nacisty. Protože „jedním z mužů zapojených do vyšetřování zpráv o

UFO na americkém Severozápadě (v roce 1947) nebyl nikdo jiný než zvláštní agent FBI Guy

Bannister“. A nejenom to, Guy Bannister - který v roce 1962 sdílel kancelář v New Orleans s Lee

Harvey Oswaldem v rámci akce „Fair Play for Cuba Committee“ - se zdá být skutečným původcem

„Akt X“ v FBI:

Pohled do nedávno odtajněných dokumentů FBI ukáže za rok 1947 pěknou řádku dálnopisů

od Bannistera, některé nesou jeho iniciály „WGB“, všechny se týkají fenoménu UFO stejně jako

další dokumenty FBI označené „Bezpečnostní záležitost-X“ nebo jednoduše „SM-X“, což je vlastně

původ - jak autor předpokládá - „Akt X“, jež v FBI existovaly přinejmenším v roce 1947 a zabývaly

se UFO…

„Je to,“ píše autor Peter Levenda, „jako by byla realita rozvrstvena jako cibule, rukopis, na

němž byly četné události přepsány dalšími, všechno na téže stránce. V tomto případě tu máme

operaci Paperclip, UFO, atentát na Kennedyho: všechno napsané na stejném archu průklepového

papíru. Nacisté, mimozemšťané a politická vražda.“ Pro Levendu je závěr jasný, třebaže snad

poněkud zneklidňující: „Pokud jde o události vedoucí k atentátu a odtud zase pryč, není v nich

nouze o vliv nacistů.“

D. Mág z Ingolstadtu

Kam ovšem všechna ta vlákna pavoučí sítě vedou? Co nebo kdo může být středem této

pavučiny?

Jednou z osob, jež se jistotně nachází poblíž tohoto středu, jak naznačují články evropských

novin citované Brussellovou, byl Martin Bormann, dřívější reichsleiter nacistické strany, finanční

organizátor jak strany, tak i Hitlerova osobního majetku, všudypřítomný stín Führerův a duchovní

otec nacistických plánů „strategické evakuace“. I když nenaznačujeme, že Bormann byl jediným

vysoce postaveným členem oligarchie, která ve spiknutí rozhodovala o zavraždění prezidenta,

pokud tu existovala nějaká účast nacistů, když tolik různorodých zdrojů naznačuje, že tomu tak je,

pak Bormann jistě byl členem této skupiny na úrovni přípravy plánů a rozhodování Možná byl její

hnací silou; možná se dozvěděl o již existujícím spiknutí a podle svého obvyklého zvyku si k němu

chytrácky našel cestu a využil ho v zájmu „Nazi International“.

V každém případě je však Bormann ústřední postavou, neboť po vypuknutí faktického

válečného stavu - a v této souvislosti stále rostoucí Hitlerovou zaujatostí a vměšováním - mu byla

de facto přenechána každodenní vláda nad nacistickým Německem, stal se šedou eminencí,

skutečnou mocí za Hitlerovým temným trůnem.

241

1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

Abychom si byli vědomi Bormannova významu, bude nejlepší si připomenout, že vedle jeho

role partajního vůdce a pokladníka byl také obbergruppenführerem SS. To by mohlo Bormanna -

podobně jako Kammlera a Mazuwa - pasovat do role pravděpodobného člena Himmlerových

„zasvěcenců“ do takzvaných „okultních tajemství a mystérií“ řádu SS. Máme trochu problém

představit si, jak se pragmatický a cynický Bormann zabývá takovými rituály z jiného důvodu, než

aby si udobřil Himmlera a nespustil z očí svého mocensky nejvážnějšího rivala.

Vedle toho je ze všech vedoucích nacistických špiček právě Bormann onou postavou, jež je

nejvíce obestřena tajemstvím a protiklady. Zatímco shledáváme obtížným uvěřit, že by Bormann

zastával jiný než cynický postoj k Himmlerově posedlosti okultnem - připomeňme si, že Bormann

si vedl pečlivé poznámky o hovorech u stolu s Hitlerem, a jak víme, Hitler považoval Himmlerovu

obsesi pro takové věci za „nesmysl“ - je tu nicméně velice slabá možnost, že Bormann opravdu byl

vysokým zasvěcencem a věděl o všech záležitostech jeho tajné společnosti, neboť si po převzetí

moci nacisty vyžádal dům poblíž města Ingolstadt, jenž zůstal jeho legální rezidencí po celou dobu

války.

Pro ty, kdož by neznali význam Ingolstadtu, dodáváme, že jde o kolébku - 1. května 1776 -

jedné z nejznámějších tajných společností v historii: bavorských iluminátů ingolstadtského

univerzitního profesora Adama Weishaupta. Vzhledem k tomu, že jednu dobu byl Bormannovým

šéfem jistý Rudolf Hess, muž, o němž se vědělo, že je ponořen do okultního učení a že je posedlý

tajnými společnostmi všeho druhu, je obtížné uvěřit, že by Bormann neznal tuto historickou stránku

města, jež si vybral za svůj domov.

A. Bormannova manipulace Hitlerem

Někteří spekulovali o tom, že mimořádná moc, kterou Adolf Hitler ovládal masy, jeho

mimořádné charisma a to, že byl vynikajícím řečníkem, vycházela z nějakého okultního vlivu v

jeho životě. Do jisté míry je to pravda, neboť je známo, že Hitler dosáhl pomoci takových jedinců,

jakými byl řečník Hanussen školený v užívání gest doprovázených slovy, rétorickou školou s

vlastními okultními a esoterními asociacemi. Vedle toho však není vůbec nic známo o Hitlerově

zasvěcení do některé z tajných společností, třebaže řada badatelů o tom přemýšlela.

Pokud však byla Hitlerova zjevná schopnost vládnout masám v Německu s okázalostí a

skvělou výřečností důkazem nějakého okultního spojení, pak Bormannovo zjevné umění

manipulovat s Hitlerem - i když zdánlivě byl jeho sluhou - je nutno považovat za ovládání krále

dvorním mágem.

Co bylo Bormanovým zdrojem vlády nad mužem, který třímal takovou moc nad Německem a

Evropou? Jedno docela přijatelné vysvětlení nabízí William Stevenson ve své knize The Bormann

Brotherhood.

Žid coby zdroj veškerého zla pronásledoval Hitlera, který se obával, že i jeho krev je

„poskvrněna“. Vedlo to k brutální vraždě jeho neteře a milenky (Geli Raubalové). Podrobnosti zavál

čas, protože nacisté byli již na pochodu k moci a násilnosti a vraždy byly na denním pořádku…. A

teprve když se Bormannovo zmizení stalo záležitostí vážných dohadů a zpravodajští agenti začali

zacházet do ošklivých detailů, vyšla na světlo tato neuvěřitelná epizoda z Hitlerova života.

Vysvětluje to, jak byl Martin Bormann schopen uchvátit do svých rukou všechny nitky, jichž bylo

třeba, aby Hitler tancoval podle toho, jak on píská. Jako mnozí další, kteří prošetřovali

„sebevraždu“ Geli Raubalové, vyslovuje Stevenson domněnku, že když Geli Adolfu Hitlerovi

vyhrožovala, že zveřejní skutečnost, že jeho babička měla dítě s baronem Rothschildem z Vídně,

zastřelil Hitler v záchvatu slepé zuřivosti svou neteř pistolí a pak v panice prchnul ze scény a prosil

Bormanna o pomoc. Bormann svého Führera ujistil, že se „o to postará“. Muselo být samozřejmě

242

jasné, že pokud mají nacisté převzít moc, bylo by vyšetřování Hitlera ve věci vraždy značnou

překážkou.

V tuto chvíli začíná Bormannův vzestup k moci - nějakým způsobem přesvědčí místního

policejního vyšetřovatele, člověka jménem Müller, aby vraždu ututlal oplátkou za přízeň a povýšení

A tak povstalo spojenectví mezi Martinem Bormannem a jednou z dalších „mocností skrytých za

trůnem“, neboť Müller postupoval dál, aby se stal notoricky známým „gestapákem Müllerem“,

pořídil obsáhlé svazky prakticky na všechny, které byly dostupné nejen jeho bezprostřednímu

nadřízenému Reichsführerovi SS Heinrichu Himmlerovi, nýbrž také Bormannovi, který tak měl

okamžitý zpravodajský přehled o svém největším rivalovi a jeho rozsáhlém úřadu nacistické vlády

Bormann, podle Stevensona, s jistotou inicioval prostřednictvím gestapáka Müllera ne méně než

čtyři soukromá a diskrétní vyšetřování Hitlerova rodokmenu, jeho židovské krve a původu, to vše

bez Hilerova vědomí. Vyděračská hodnota těchto informací by byla pro Bormanna nevyčíslitelná a

přičítá se jeho schopnosti zmocnit se „všech nitek“, aby Hitler „tancoval podle toho, jak on píská“

Stevensonova charakteristika Bormannovy role je v tomto ohledu skutečně zvláštní reminiscencí

výroku jiného člověka, který psal ve dvacátých letech dvacátého století, dlouho předtím, než se

Hitler dostal k moci.

Než se však k tomu dostaneme, je tu ještě něco jiného. Gestapák Müller byl přímo odpovědný

za ochrannou bezpečnostní zónu kolem „skupiny expertů“ SS obergruppenführera Hanse Kammlera

v Praze. Jinak řečeno, Bormann byl prostřednictvím svého přítele gestapáka Müllera dokonale

informován o rozsahu a povaze výzkumu nacistických tajných zbraní Ve skutečnosti to byl právě

Bormann, kdo to všechno opanoval.

A co ten výrok „tancuje podle toho, jak on píská“? Kdo jako první použil tuto formulaci ve

spojení s nacisty?

Tímto člověkem byl starý okultista a člen Společnosti Thule - tajné společnosti, z jejíhož lůna

vzešla nacistická strana - Dietrich Eckhart, který krátce před smrtí sdělil svým žákům, aby

„následovali Hitlera: on donutí svět tancovat, ale my jsme mu napsali, jak má pískat“. To vše staví

Bormanna do role možného praktika nejklasičtější formy okultní černé magie: tajného vedení a

manipulace slabých jedinců (Hitler) prostřednictvím jejich slabostí a obav.

A to, že Bormann zvolil za svůj domov Ingolstadt, možná odráží jeho hluboce skryté asociace,

neboť po první světové válce vstoupil Bormann, podobně jako mnoho dalších rozčarovaných

německých veteránů, do jedné takové společnosti, Společnosti proti troufalému židovstvu. V

každém případě tyto zvláštní charakteristiky dvou nacistických vůdců by mohly přispět k podpoře

teorie některých lidí, podle nichž Hitlera přivedly k moci a záměrně s ním manipulovaly mnohem

mocnější síly, než které kdy ovládal on, a když posloužil svému účelu, byl vědomě sabotován a

odsunut.

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

Každopádně to co nás tu zajímá, je Bormannova role při vzniku tajných plánů strategické

evakuace nacistů po vojenském kolapsu. Bormannovi i ostatním vysoce postaveným nacistům bylo

jasné, že po katastrofě u Stalingradu počátkem roku 1943 je už jen záležitostí času, kdy dojde k

vojenskému kolapsu Říše, pokud nebudou včas dokončeny projekty tajných zbraní. Bormann a další

vysoce postavení nacisté, představitelé z úřadu pro vyzbrojování Říše, z průmyslu, z SS, se scházeli

na tajných schůzkách, aby vybudovali spojení pro přesun obrovského množství likvidního majetku,

personálu kvalifikovaného ve vědeckém výzkumu nebo tajných zpravodajských operací a plánů

zbraní a dalších technologií ven z Německa.

Co se týče vědeckých záležitostí, máme tu zajímavou skutečnost v knize Lindy Huntové The

United States Government, Nazi Scientists, and Project Paperclip, 1945 to 1990. V této knize

243

Huntová podává následující výčet toho, jak byly Spojené státy schopny tak rychle najít a získat

německé vědce a technologie, jež hledaly ve spojení s projektem Paperclip:

Jednou z prvních akcí ředitele Gruhna z JIOA jakožto hlavního organizátora tohoto projektu

bylo sestavit jmenný seznam požadovaných nejlépe kvalifikovaných německých a rakouských

vědců, které by bylo možno využít v USA i Velké Británii jako nástroj najatý na celá desetiletí

dopředu. Třebaže tento seznam v minulosti zmínila řada žurnalistů i historiků, nikdo si nikdy

nevšiml, že jej zčásti sestavil Werner Osenberg, obecně známý válečný velitel vědecké sekce

gestapa. Rozhodnutí využít Osenberga padlo ze strany kapitána amerického námořnictva Ransoma

Davise po konzultacích se Spojeným sborem náčelníků štábů (JCS).

Za války měl Osenberg na starost zvláštní výzkumný úřad SS přímo podřízený říšskému

maršálovi Hermanu Göringovi Osenberg vyslal své agenty z gestapa, aby provedli šetření o

probíhajících výzkumných úkolech ve vědeckých institutech a podali hlášení o politické

spolehlivosti každého vědce Z těchto zpráv a svazků gestapa sestavoval Osenberg seznam patnácti

tisíc jmen vědců Třetí říše. Ke každému jménu vědce napsal komentář o jejich politické

příslušnosti, jako je členství v SS, a svůj názor na jejich vědecké schopnosti. Je zřejmé, že ty vědce,

kteří byli členy SS a byli fanaticky oddáni nacismu, považoval Osenberg také za nejlépe

kvalifikované.

Osenberg byl zajat v roce 1945 týmem Alsos a internován v táboře v Německu. Brzo poté o

něj projevila zájem JIOA a zpravodajští důstojníci ho vylifrovali z Německa do Versailles ve

Francii, kde si na základě svých záznamů zavedl svůj obvyklý obchod - navrhl jména těch, jež

považoval za nejlepší vědce Třetí říše.

Pročež si všimněte, že díky Osenbergovi se utvrzujeme v řadě témat, jež jsme naznačili v této

knize už dříve, stejně jako v mé předešlé knize k tomuto tématu, Říše Černého slunce.

1. Jako členovi gestapa a SS by byly Osenbergovy záznamy Bormannovi dozajista známy díky

„gestapáku Müllerovi“, což by poskytlo Bormannovi rozsáhlé vědomosti nejen o tom, na

čem se výzkum provádí, ale i kdo na něm pracuje.

2. Zatímco se tedy Himmler třeba někdy snažil Bormanna odstřihnout od pravidelného přísunu

aktuálních informací o rozsahu výzkumu nacistických tajných zbraní, který byl veden v

pravomoci SS, dokázal se o něm Bormann dozvědět prostřednictvím jemu dostupných

soukromých kanálů.

3. Bormann byl tedy nepochybně velmi dobře informován nejen o stavu a rozsahu těchto

projektů - a tudíž věděl nejen o projektu německé atomové bomby a znal jeho stav, ale také

o mnohem exotičtějších oblastech výzkumu představovaného zvonem nýbrž také o politické

spolehlivosti vědců provádějících výzkum.

4. S takovým seznamem v ruce by Bormann i jeho spojenci věděli naprosto přesně, kdo a co

má kam jít, a díky tomu, že měli povědomí o politických názorech a loajalitě každého

jednotlivce, by mohli minimalizovat rizika spojená s jakýmkoliv naplánovaným

pokračujícím nezávislým vývojem projektů, jež byly už rozběhnuté, stejně jako s

plánovanou infiltrací armády a zpravodajských agentur kterékoliv hostitelské země. S

takovým seznamem v ruce by si dokázali zajistit přinejmenším částečné pokračování těchto

projektů pod podmínkou, že by měli založenou koordinační síť. Organizace pro koordinaci

by musela umět využít vlastní „rozškatulkování“ bezpečnosti a výzkumu každou

hostitelskou zemí, přičemž by se uplatnilo skryté řídicí centrum.

5. Tato „Síť“, o níž tu mluvíme, by velmi pravděpodobně zahrnovala, aniž by ale byla omezena

jenom na ně, organizaci generála Gehlena nebo „Fascista Internacionále“ majora SS Otto

Skorzenyho.

244

6. Konečně Osenbergův seznam a zjevný zájem Američanů o něj se zdá podporovat další

domněnku, hlavně že tato obeznámenost Američanů a charakter její specifičnosti, jak ji

odrážejí neomylné vojenské nájezdy generála Pattona na nervová centra Kammlerových

tajných výzkumných oddělení, mohla pocházet toliko zevnitř samotného nacistického

Německa. Poněvadž Carter Hydrick přesvědčivě obhájil tento případ, že to byl právě

samotný Bormann, kdo nařídil vydat tajemství německé atomové bomby Spojeným státům,

může být odůvodněné tvrdit, že to byl nakonec Bormann, kdo koordinoval tok dalších

citlivých informací týkajících se Kammlerstabu k americké zpravodajské službě, neboť byl

zjevně v pozici člověka nejlépe informovaného o povaze, rozsahu a personálním zapojení

všech německých černých projektů.

Teze Cartera Hydricka - že měl-li Bormann k dispozici tyto vědomosti, mohl pomáhat

zorganizovat nejen převoz obohaceného uranu ponorkou U-234 do Spojených států, nýbrž že

zrovna tak mohl naplánovat převoz funkční bomby - tak získává na věrohodnosti.

Ještě jedna zvláštní náhoda - jež opět není v souladu s poválečnou spojeneckou legendou o

německé nekompetentnosti ohledně technologie jaderné bomby - vyvstává v souvislosti se

skutečností, že německý fyzik Rudolf Fleischmann byl dopraven do Spojených států k výslechu

ještě před shozením bomb na Hirošimu a Nagasaki. Proč taková naléhavá potřeba žádat před

bombardováním Japonska o konzultaci německého fyzika? Vždyť podle spojenecké legendy jsme

se v otázce fyziky atomové bomby neměli od Němců čemu naučit.

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

Na Bormannovo možné přežití války a pravděpodobný převoz materiálu pro výrobu atomové

bomby ponorkou U-234 do Spojených států, jestli ne rovnou samotné funkční bomby, je třeba

nahlížet z perspektivy vytvoření zvláštního „evakuačního komanda SS“ na konci války. Jak jste se

mohli dočíst již v mé předešlé knize, autor Nick Cook a žurnalista píšící pro Jane’s Defence Weekly

jdoucí ve stopách výzkumu Igora Witkowskiho poznamenává, že Bormann toto komando vytvořil a

umístil je pod přímou pravomoc generála SS Hanse Kammlera, do jehož výlučného velení svěřil

také zvláštní jednotku Luftwaffe disponující dálkovým dopravním letounem Junkers. Poté, co bylo

založeno toto komando, jehož letoun měl „úplně náhodou“ základnu v Dolním Slezsku, Kammler,

zvon, všechny předmětné dokumenty a obří Ju 390, který to všechno velice pravděpodobně vyvezl z

Německa, to vše dočista zmizelo. Kam se poděla všechna ta pokročilá technologie a fyzika?

Jedna z odpovědí zní, že samozřejmě do Ameriky.

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v

NASA

Ať už byly inženýrské schopnosti německých vědců v NASA jakékoliv, ukázalo se, že právě

tak zdatní jsou i v politickém manévrování. Už ve třetí kapitole jsme zaregistrovali, jak se samotný

Wernher von Braun dokázal rychle spřátelit nejenom s J. Edgarem Hooverem, ale i s vůdcem

demokratické většiny v americkém senátu, Lyndonem Bainesem Johnsonem, mužem, jehož názory

na potřebu vesmírných letů a militarizaci kosmu jsou dobře známé.

Německá nezávislost na amerických hostitelích začala být velice brzy zjevná, a to při tzv.

„juarezském incidentu“, když byla na zkušební střelnici ve White Sands testována modifikovaná

raketa V-2 s prodlouženým doletem. Tento projekt byl, poněkud zvláštně, nazván projekt Hermés a

řídil jej vědec Ernst Steinhof z projektu Paperclip. Raketa se odchýlila z plánovaného směru a

dopadla v Mexiku poblíž Juarezu. Steinhof, který měl nařídit, aby byla raketa zničena ještě za letu,

když se začne vychylovat z kurzu, tak neučinil.

245

Kontroverznost juarezského incidentu byla zastíněna ještě vážnějším problémem ve White

Sands a na vojenské základně Fort Bliss v Texasu. To, k čemu tam došlo, je flagrantním případem

naprostého selhání vojenské kontroly nepřátelských cizích státních příslušníků posuzovaných jako

hrozba pro vnitřní bezpečnost Spojených států. A přestože tu byly známky sabotáže a důkazy o

hrubém porušení bezpečnosti základny, jak to bez obalu vyjádřil jeden zpravodajský agent, nedošlo

k vůbec „žádnému pokusu uvalit na ně něco jako vyšetřovací vazbu“. Důstojníci armády odpovědní

za tuto skupinu vykonávali pramalý nebo vůbec žádný dohled nad aktivitami Němců ať už na

základně nebo mimo ni.

Později němečtí „paperclipoví“ vědci v NASA pod vedením Debuse, von Brauna, Arthura

Rudolfa a dalších projevovali ve skutečnosti takovou nezávislost, že se začaly zřetelně rýsovat

jejich naprosto odlišné zájmy.

James Webb, druhý administrátor NASA, si stěžoval, že Němci obcházeli systém tak, že se v

centru pokoušeli stavět Saturn V vlastními silami. Rocco Petrone měl pocit, že této skupině je

zapotřebí daleko pevnější ruky.

Jinak řečeno, „paperclipoví“ Němci se pokoušeli obcházet normální smluvní procesy a

nabídkové soutěže americké vlády, NASA používali jako konstrukční agenturu a obrovské raketové

motory pro Saturn V Apollo stavěli o své újmě. Možná měli prostě už dost nabídkových soutěží a

byrokratické netečnosti. Nebo šlo možná o daleko zlověstnější záležitost.

Ani zprávy z Francie nebyly příliš povzbudivé. Tam měla francouzská obdoba německých

„paperclipových“ vědců - pracujících na projektech, jež by Francii eventuálně poskytly jejich

vlastní kapacitu kosmických raketových motorů, stejně jako balistických střel odpalovaných ze

země nebo z ponorek - za lubem úplně totéž. Plukovník Frank Reed byl bezpečnostními úniky u

personálu Paperclipu znepokojen, protože se právě vrátil z návštěvy v Saint Louis ve Francii, kde

srovnatelná skupina německých raketových inženýrů pracovala pro francouzskou vládu. Během ní

sdělil francouzský velitel Reedovi, že má podezření, že Němci pod francouzským velením dostávají

rozkazy z Německa a pracují na znovunastolení Třetí říše.

Jinými slovy, bez ohledu na to, zda člověk akceptuje domněnky o pokračujícím nezávislém

nacistickém vývoji jejich tajných projektů či nikoliv, chování německých vědců přinejmenším ve

dvou spojeneckých zemích, jež se staly jejich hostiteli, naznačuje nějaké přetrvávající spojení a

koordinaci mezi nimi z nějaké neznámého ústředí, a jediným možným ústředím, které by v tomto

ohledu mohlo případně vyžadovat jejich trvalou oddanost a loajalitu, by byla nějaká verze

organizací Gehlenorg nebo ODESSA, nebo nějaká jiná podobná mezinárodní síť nacistů.

A nejde jen tak o jalovou spekulaci. Badatel Tom Bower, zabývající se operací Paperclip,

upoutal pozornost odhalením skutečnosti, že americká zpravodajská služba si byla vědoma, že

nějaká podoba velící struktury zůstala stále nedotčena a funguje mezi německými raketovými vědci:

Tři vědci z Peenemünde, všichni antinacisté, kteří odmítli americké smlouvy, se svěřili

Osborneovi, že striktní hierarchická struktura raketového týmu pod vedením Dornbergera, Axstera a

von Brauna zůstala netknutá bez ohledu na německou kapitulaci Před každým výslechem byl každý

Němec tímto triumvirátem a jejich zástupci pečlivě informován o tom, co se smí a nesmí přiznat

Směrnice byly jasné: nevyzradit více než je třeba, aby to nevyvolalo zvědavost techniků a vědců, a

zbytečně nezacházet do detailů, protože to by mohlo zbytečně poskytnout záminku, aby začali

zaměstnávat Američany. … Po každém výslechu bylo vždy hlášení každého Němce vyslechnuto v

přítomnosti jeho kolegů, aby ostatní přesně zjistili, co všechno už Američané vědí. Osborne také

objevil, že ti vědci, kteří Dornbergera kritizovali nebo odmítli uposlechnout jeho nařízení, byli

potrestáni.

246

E. Lebka a hnáty a „Tajné Německo“

1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

Avšak německé a nacistické pozadí u atentátu na JFK a domnělé skupiny Majic-12 není jen

historickou záležitostí relativně vzdálené minulosti. Je to v každém směru současné i trvající

dědictví moci, vlivu a korupce.

Jen co nejstručněji vyšlo najevo na veřejnosti, a poté to bylo opět „pohřbeno“ za fasádou

daleko významnějších „otázek“, že v amerických prezidentských volbách v roce 2004 poprvé k

čemusi došlo, neboť kandidáti obou hlavních politických stran měli cosi společného, a to velmi

neobvyklého. Totiž jak úřadující republikánský prezident George Walker „Dubya“ Bush, tak i

massachusettský demokratický senátor John Kerry byli během svých studentských let na univerzitě

v Yale zasvěceni do téže tajné společnosti, společnosti Skuli and Bones.

Z jednoho úhlu pohledu pak tedy byly volby v roce 2004 opravdu „jistotou“, poněvadž vůbec

nezáleželo na tom, jaký bude výsledek - v každém případě měl v Bílém domě zasednout bonesman.

Ovšem, jistěže nezáleží na tom, zda byl Bush i Kerry členem téhož nevinného a žertovného

kolejního bratrstva.

Nezáleželo by, kdyby Skuli and Bones bylo pouhé „kolejní bratrstvo“. Potíž je v tom, že není,

a ani jeho členové a absolventi nejsou obyčejnými „všedními“ lidmi.

2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

Považte například, že otec prezidenta Bushe, někdejší prezident George Herbert Walker Bush,

byl rovněž jeho členem, jako i jeho otec, tehdy senátor Prescott Bush, jako i bývalý předseda

Nejvyššího soudu William Howard Taft… a tak dále a tak dále, seznam by mohl pokračovat a

objevili by se v něm prominentní duchovní církví a náboženských institucí, podnikatelé, právníci a

úředníci vlády.

I když zde není místo na nějakou vyčerpávající historii společnosti Skuli and Bones, bude pro

naše účely důležité všimnout si, že samotná společnost, založená na Yale v roce 1832, má německé

kořeny a byla první a pravděpodobně ne jedinou pobočkou nějaké velice tajné společnosti, jež

existovala v té době v Německu, společnosti, jejíž jméno, jak se zdá, posud nikdo nezná. (Ohledně

vyčerpávající historie a zkoumání společnosti Skuli and Bones viz studii Anthonyho Suttona

America’s Secret Establishment. Současnější je hodnotný článek o tradici společnosti Skuli and

Bones ve sbírce esejů uspořádaných editorem Krisem Milleganem, jež vyšla pod názvem Fleshing

Out Skuli and Bones: Investigations into America ’s Most Powerful Secret Society.) Ale vzhledem k

tomu, že členové Skuli and Bones se silně profilovali v náboženství, právech, peněžnictví a politice,

může člověk hádat jenom n jedinou německou tajnou společnost s podobnými zájmy, iniciačními

metodami a cíli: Bavorské ilumináty Adama Weishaupta. Už jsme poukázali na to, že Bormann

učinil svým legálním sídlem rezidenci poblíž Ingolstadtu.

Je třeba připomenout, že velkou část rodinného jmění Bushů vytvořil Prescott Bush právě

zužitkováním svých „německých konexí“ - obchodoval s nacistickým Německem. Ve skutečnosti

byly obchodní zájmy Prescotta Bushe s Německem považovány za tak rozsáhlé, že jeho obchody

spadaly pod „zákon o obchodování s nepřítelem“.

Syn George H. W. Bush v této linii samozřejmě pokračoval, když se stal texaským naftařem a

založil společnost Zapata Oil, a později ředitelem CIA a viceprezidentem Ronalda Reagana. A jak

během Reaganovy první prezidentské volební kampaně coby republikánského kandidáta v roce

1980, tak opět během kampaně George H. W. Bushe v roce 1988 měl Republikánský národní výbor

(RNC) poněkud neobvyklé a mocné politické spojence: východoevropské emigrantské skupiny,

247

jejichž vůdcové pěstovali veřejně bezúhonnou fasádu, jež halila jejich fašistickou a nacistickou

minulost. (Ohledně historie emigrantských skupin a jejich role v politice Republikánské strany

během let, v nichž vládl Reagan a Bush, viz Russ Bellant: Old Nazis, the New Right, and the

Republican Party). Gehlenova emigrantská fronta nejen že nepřestala existovat a vedli ji i nadále

bývalí nacisté, nýbrž také pomáhala zvolit Ronalda Reagana a George H. W. Bushe! Vrhá to úplně

nové světlo na řeč G. H. W. Bushe o „Novém světovém řádu“ a Reaganovu poznámku: „Pane

Gorbačove, strhněte tuto zeď!“ Podobné konexe na exilovou anebo emigrantskou komunitu existují

i v pozadí bývalého (západoněmeckého) kancléře Helmuta Kohla, jehož podporovala Společnost

slezských vyhnanců (srv. Rechte Machen Kassen a The New Reich).

3. Tajné Německo

Že existují dlouhodobá a tajná spojení a kontakty mezi Spojenými státy a Německem, je

zřejmé na příkladu společnosti Skuli and Bones, jež byla založena jako pobočka nějaké obdobné

lóže v Německu, tak také prostřednictvím osobních i rodinných konexí představovaných Bushovou

rodinou a dalšími, kteří jsou členy této společnosti. Tyto konexe a styky hrály význačnou roli v

americké politice, tak jak je to zřejmé z vedlejších důsledků operace Paperclip, v atentátu na

Kennedyho, a v menší míře dokonce ještě i během volební kampaně prezidenta Reagana a G. H. W.

Bushe.

Může tu však jít o daleko starší styky, mnohem starší historický původ datující se až

německým císařům z rodu Hohenštaufů a jejich globálně imperialistickým ambicím.

V roce 1943, právě když běsnila druhá světová válka, publikoval jeden americký autor málo

známou a dlouho zapomenutou knihu Tisíciletá konspirace: Tajné Německo v masce. Autorem byl

Paul Winkler a snažil se vysvětlit to nejpodstatnější tajemství druhé světové války - a vskutku, v

jistém smyslu právě tak i první světové války - a to, co se u všech všudy stalo těm Němcům?

Němci, a Winkler je velice opatrný, když to zdůrazňuje, nebyli nějak více či méně válkychtiví

než ostatní lidé. Německo mělo hluboký kulturní vliv na formování „západního étosu“: inženýři a

hudebníci a fyzici a biologové, ti všichni studovali před válkou němčinu a usilovali o to dát se tu

zapsat na univerzitu. Mozart, Bach, Beethoven, Schumann, Schubert, Brahms, Durer, Luther,

Einstein, Planck a tak dále a tak dále, seznam by mohl pokračovat donekonečna, všichni ti slavní

Němci hluboce obohatili lidské zkušenosti.

Přesto - a to je to tajemství, třebaže nejsou jako lidé více či méně válkychtiví než kdokoliv

jiný - když šli do války, udělali to… a zvládli to dobře. A za nacismu to mnohým připadalo, jako by

něco v géniu německého lidu úplně zešílelo, že se nějaká „etnická charakterová vada“ projevila tak

patologicky, že mnozí pak po válce vyžadovali sterilizaci a vyhubení Němců. Opravdu, ve

Spojených státech byly vypracovány seriózní plány - takzvaný „Morgenthauův plán“ -, které měly

okleštit veškerý průmysl v Německu a celou zemi redukovat na servilní agrární stát vylidněný o

desítky milionů lidí - hotová židovská pomsta za zločiny nacismu.

Pro Winklera však nebyl nacismus a dobře známá schopnost Němců vést válku „produktem

nějaké »spontánní generace«, která vykrystalizovala prostřednictvím Hitlerova zlého génia“, ani to

nebyla „jednoduše reakce na příliš tvrdé podmínky Versailleské smlouvy“ ani se neodvozovala „z

nějakého základního povahového rysu německého charakteru“. Pro Winklera byl nacismus

manifestací něčeho daleko staršího a mnohem zlověstnějšího. Šlo o manifestaci tisíce let dlouhé

konspirace. Byla to zkrátka a dobře „tajná společnost, která vystoupila na veřejnost“.

V roce 1921… během jednoho zasedání bavorského „Landtagu“ (parlamentu) učinil poslanec

Gareis, ruce plné dokumentů, k ostatním poslancům prohlášení, jemuž nikdo z nich - jak se zdálo -

nebyl schopen porozumět: „Mám zde důkaz o tisícileté konspiraci - důkaz, který vám brzo

předložím.“

248

O několik dní později byl Gareis zavražděn. Zločinec unikl potrestání a incident byl prakticky

zapomenut. Důkaz, o němž Gareis mluvil, nebyl nikdy nalezen.

Tento incident však natolik podnítil Winklera, aby pátral a rekonstruoval to, co chtěl poslanec

Gareis vynést na světlo.

To, co chtěl Gareis odkrýt, nebyl nějaký defekt v Německu, ale spíše defekt, který Německo

ovládnul: Prusko a „prušáctví“. Winkler to komentuje následovně:

Pro nás „prušáctví“ sahá až k samému počátku třináctého století a dodnes je živé. Je to

dědictví celosvětových ambicí dynastie Karlovců a „svátých římských“ imperátorů - ale zároveň jde

i o to, co se během těch staletí stalo v zatuchlém a nevolnost působícím skleníku Východního

Pruska.

Zásadní události v Německu mezi dvěma světovými válkami, důvody, jež přivedly Hitlera k

moci, a události, které následovaly poté, lze pochopit jen po důkladném prozkoumání prusko-

teutonických a fémových spolků.

Tyto fémové spolky se vztahují ke svaté fémě (Heilige Vehme), což byl tajný imperiální soud

ustavený německými císaři Svaté říše římské a jejich stoupenci v různých knížectvích a hrabstvích,

v prvé řadě ve Vestfálsku, který vynášel rozsudky a vykonával trest smrti nad každým, kdo byl

usvědčen z velezrady proti říši V jistém smyslu to byly rovněž tajné společnosti, protože členství

bylo možno nabýt toliko pozváním k zasvěcení.

V každém případě však Winkler ukazuje prstem na cosi velmi význačného, co historie

nacismu obvykle zcela ignoruje, dokonce i ti, již mají sklon vidět nacismus v prvé řadě jako okultní

nebo esoterní fenomén. To cosi je u nacismu hluboké spojení typu tajné společnosti ke starým

teutonským rytířům, jejichž řád založili středověcí němečtí císaři, aby podporoval jejich

imperialistické ambice.

V době, kdy se do sebe papežství a němečtí císaři zaklesli v boji na život a na smrt a papež

mohl povolat své „úderné oddíly“ v podobě „vojenských řádů“, jako třeba templáře nebo Řád

maltézských rytířů, se němečtí císaři snažili vytvořit si jejich imperiální obdobu. Začalo to, když se

„císař Frederick Barbarossa z rodu Hohenštaufů v roce 1158 během svého druhého tažení do Itálie

na poli u Roncaglie vyhlásil »pánem světa«, Dominus Mundi“. Aby vytvořili protiváhu papežovy

výhody spočívající v jeho vojenských řádech, založili němečtí císaři svoji vlastní obdobu tak, že

podpořili „vznik Rádu teutonských rytířů z čistě německých ozbrojenců“. Dosáhli toho

dlouhodobým podvodem, neboť původně byl tento řád založen s jenom blíže nedefinovanými

vazbami na říši, aby zajišťoval nezbytnou papežskou milost „pro jeho prestiž nepostradatelnou“.

Nicméně císařové dokázali prosadit, aby představený tohoto řádu byl v průběhu let vždy osobně

loajální jim samotným. Když byla konečně existence řádu „naprosto zajištěna“, „vystupoval poté

mnohem otevřeněji ve službě imperiálních plánů na expanzi“. Muž, který postavil řád teutonských

rytířů na politickém základě, se jmenoval Hermann von Salza a byl velmistrem řádu v letech 1210

až 1239.

Von Salza se obrátil na polského vévodu Konráda I. Mazowieckého a přesvědčil jej, aby mu

teutonští rytíři mohli být nápomocni při jeho taženích proti „pohanským kmenům“, hlavně proti

slovanským Bělorusům, nebo Prusům, kteří obývali tento region, jenž se později stal Pruskem.

Winkler pokračuje ve vyprávění:

Počátkem roku 1226 se dostalo řádu od Konráda formálního pozvání. Von Salza o tom ihned

rokoval s (císařem) Fridrichem II. Štaufským a ten ve své bule z Rimini pověřil von Salzu

císařským „posláním“ pro toto budoucí tažení.

249

Tato bula … se stala základem všech příštích kroků teutonských rytířů; trvalou chartou pro

veškeré pruské výboje a německou politickou expanzi, jež v průběhu staletí nastala a dodnes se z

tohoto území šíří.

Jinak řečeno, pokud tuto logiku sledujeme pozorně, měla organizace pro své výboje legální

chartu - chartu, kterou nikdy žádná příslušná moc nezpochybnila, a nebylo zpochybněno ani právo

převodu od původní moci, jež ji propůjčila. A touto organizací byla samozřejmě tajná vojenská

společnost, jejíž ústřední ideologií bylo ustavit světovou říši, která by byla v jádru výsostné

německá, a pruská.

Bulu z Rimini pak lze defacto chápat jako zakládací listinu řádu, který hrál takovou roli v

následujících staletích v evropské geo-politice. Avšak stejně významnou postavou je i „renesanční

muž“ císař Fridrich II. Štaufský, dobře známý tím, že pěstoval vzdělanost a vědy, podle některých

měřítek považované za esoterní, určitě však podle měřítek středověké katolické církve. Fridrich rád

korigoval své vystupování podle svého slavného vzoru, jímž byl jeho dědeček Fridrich I.

Barbarossa, a tvrdil rovněž, že „Barbarossa položil základy řádu teutonských rytířů, což je tvrzení,

které ve skutečnosti nemá žádné opodstatnění“. I když se Fridrich II. snažil obestřít teutonské rytíře

Barbarossovou aurou a celou věc si vymyslel, nelze nicméně brát na lehkou váhu ani to, že tak třeba

omylem prozradil skutečného zakladatele řádu.

V každém případě je to Řád teutonských rytířů, co je třeba považovat za pravého dědice

globálně imperiálních ambicí středověkých německých císařů, a to mnohem spíše než samotnou

německou říši.

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

Jenže koncem středověku a počátkem renesance vytvářela severoněmecká města obchodní

cech známý jako hanza nebo hanzovní cech, částečně proto, aby svrhla nadvládu řádu v městech

podél německého východního pobřeží Baltu. Tato snaha byla úspěšná. K řádu, jehož vojenská moc

slábla a majetek se znehodnocoval, přistoupil nový spojenec - ve skutečnosti to byl v tomto období

jediný spojenec - markrabě braniborský, Fridrich von Hohenzollern. Tyto dva subjekty - řád a

markrabě hohenzollernský - vytvořily pakt, jenž sloužil na jejich obranu proti nepřátelům. A tak se

zrodila neobvyklá aliance mezi dynastií Hohenzollernů a zájmy staré pruské šlechty, jež

reprezentoval řád. Výsledkem tohoto soužití bylo, že roku 1511 se stal velmistrem řádu Albrecht

Hohenzollernský a Braniborský a „svůj úřad řídil s velkým pochopením pro tradice a ambice řádu“.

Jako velmistr provedl sekularizaci (pruských majetků) Rádu německých rytířů v roce 1525 a

transformoval jej v dědičné Pruské vévodství (a posléze se stal prvním pruským vévodou jako

Albrecht I.). Prvek „tajné společnosti“ v řádu přetrvával a rovněž se v Prusku stal podhoubím

několika dalších tajných společností mezi junkerskou šlechtou, z nichž jedna, „Společnost ještěrek“,

udržovala původní imperiální záměry řádu stejně jako jeho esoterní nauky.

Potom však Winkler pokládá nanejvýše důležitou otázku:

Člověk se může ptát, jestli mezi junkery nebo pruskými Teutony existuje nějaká činná tajná

organizace, nebo zda jsou známy prusko-teutonské organizace odpovědné za sled událostí, o nichž

se píše v této knize.

Opravdu, tajné organizace o sobě dávají zřídkakdy vědět nějakými viditelnými signály.

Nicméně založení tajné „Společnosti ještěrek“ (Eidechsengesellschaft) je historickou skutečností.

Spolehliví historici líčili, jak se tato společnost snažila v Prusku tahat za nitky, ještě když existoval

Rád teutonských rytířů. Kotzebue připisuje činnosti této tajné společnosti sekularizaci Pruska.

Jednotný vývoj, který se tu poté odehrával - v Prusku a v Německu opanovaném Pruskem - a

jenž bod za bodem koresponduje se základními principy Společnosti ještěrek, lze považovat za

250

dostatečně hmatatelný důkaz přežívání tajné prusko-teutonské organizace až do našich časů. Je toho

však ještě více.

Celý proces pruského obrození se zdá být inspirován nějakým nepřetržitým organickým

plánem… Žádné přerušení logického sledu událostí není patrné, dokonce i v dobách, kdy řád přestal

řídit pruské záležitosti…

Náš důkaz jde ještě dál: Německo bylo v roce 1918 poraženo a letité ambiciózní plány

pruského ražení se zdály být navždy pohřbeny; přesto někdo během pár měsíců někde v skrytu v

Německu učinil nanejvýš důležité rozhodnutí. Toto rozhodnutí znamenalo oživení staré fémy,

organizování systematického teroru určeného k podkopání mladé německé republiky, teroru, který

měl usnadnit tajné znovuvyzbrojení Německa. Den za dnem vyrůstaly po celém Německu takzvané

„tajné společnosti“ - společnosti, jejichž činnost a rozhodování byly obestřeny tajnůstkářstvím,

takže i existence byla tajemstvím vzešlým odnikud; a nebylo mezi nimi žádné rivality. Dokonce i

povrchní pozorovatel odhalí, že to všechno by bylo možné pouze tehdy, pokud by přijímaly

instrukce z nějakého skrytého tajného centra.

A vzpomeňte si, že Martin Bormann se stal členem jedné z těchto tajných společností, stejně

jako jeho nadřízený v nacistické straně Rudolf Hess.

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

Na tomto místě dochází v příběhu k dalšímu podivnému zvratu, zvratu, který je jediným

známým důkazem toho, co mnozí už dlouho tušili: že se Hitler někdy a někde stal zasvěcencem

tajné společnosti. Ale Winklerova verze příběhu nepoukazuje na obvyklá podezření - totiž

Thulegesellschaft a její stínové odnože vídeňských esoteriků a rasistů Guido von Lista a Lanze von

Liebenfelse nýbrž na staré teutonské rytíře:

Na konci devatenáctého století císař Vilém II., který byl vychováván podle tradic prusko-

teutonského řádu, vlastně obnovil tento řád v Prusku a Německu. Následovníci těch, kdož byli činní

ve Společnosti ještěrek, přeložili prastarý řád z Pruska - a přispěli tak k jeho zničení - a pak sami

uplatnili nárok na to, aby se zahaleni objevili ve vysokých úřadech oněch ctihodných, jejichž místa

zabrali…

O činnosti obnoveného řádu nebylo řečeno téměř nic, avšak jeho výroční shromáždění ve

východním Prusku povšechně sledoval německý tisk. O pár měsíců později vypukla skutečná válka

a v německých novinách se objevila stručná noticka oznamující, že samotný Hitler byl zasvěcen do

teutonského řádu.

O vnitřní organizaci tehdejšího prusko-teutonského řádu nebyla uveřejněna žádná informace,

ani o tom, jaký má přesně vztah ke Společnosti ještěrek, jež do dnešního dne přežívá, a pokud

vůbec nějaký existuje.

…V tomto spojení je zajímavé si všimnout, že v květnu roku 1924, kdy se slavilo 700. výročí

založení univerzity v Neapoli, univerzity, kterou založil císař Fridrich II. Štaufský, byla poblíž

císařova sarkofágu v katedrále v Palermu nalezena koruna s následujícím připsáním:

„Seinem Kaiser und Helden

Das geheime Deutschland“

(„Jeho císařskému veličenstvu a hrdinovi od Tajného Německa“)

Pokud přijmeme existenci Tajného Německa, mají veřejné junkerské organizace jako Reichs-

Landbund a Herrenklub - které rovněž odvozují svůj vznik od řádu ze třináctého století - jenom

druhotnou roli, konají podle instrukcí této tajné skupiny stejně jako všechny další nedávno založené

společnosti, jež jsme zmínili. Ale dokonce i tehdy, když nebudeme přihlížet k hmatatelnému

251

důkazu, který dokazuje nynější existenci Tajného Německa, musíme připustit, že lze vystopovat

přímou linii mezi teutonským řádem ze třináctého století a dnešním Německem.

Jinak řečeno, císař Vilém II. si mohl klidně dovolit v roce 1918, na konci první světové války,

abdikovat na svůj císařský trůn a jít do exilu do Holandska, protože jako velmistr tajné společnosti,

ať už byla jakékoliv povahy, jež v Prusku pořád ještě existovala, on a dynastie Hohenzollernů a

zájmy pruských imperialistů, jež představovali, stále třímali moc a za scénou skrytě uplatňovali

vliv. A v každém případě je účel Hitlerova zasvěcení do tohoto řádu naprosto zřejmý: byl učiněn

obchod s veřejnou politickou stranou, která mohla nejlépe prosazovat jejich tajné ambice.

A co Bormann? To všechno mu muselo být dobře známo.

A nemělo by být žádným překvapením, že tato elitářská ideologie světové nadvlády rovněž

utváří motivaci další tajné společnosti, té s vlastními německými konexemi: Skuli and Bones.

F. Několik myšlenek závěrem

Pokud tedy nacisté, „Bratrstvo zvonu“, byli zapojeni do atentátu na prezidenta Kennedyho - a

uvedený nepřímý důkaz nasvědčuje tomu, že byli, a to na velmi vysoké úrovni jaký potom byl

motiv pro jejich účast?

V předcházející kapitole jsme v hrubých obrysech naznačili, že tato motivace sestávala z řady

faktorů, a každý sám pro sebe byl dostatečným důvodem pro jejich účast, a to, celkem vzato, vede

ke zvýšení možnosti, že se účastnili na těch nejhlubších a nejvyšších úrovních spiknutí:

1. Zapojili se proto, aby ochránili technologii, kterou vyvíjeli během války, a rovněž její

pokračující polonezávislý nebo nezávislý vývoj Kennedy to mnoha způsoby ohrozil, od

svého pokusu rozbít CIA, která poskytovala užitečné krytí některým jejich politickým

aktivitám, až po jeho pokus ustavit omezenou vesmírnou spolupráci se Sověty. Pokud

existovala alternativní propulzní technologie začleněná do programu Apollo, a zejména u

lunárního výsadkového modulu (LEM), mohlo takovou spoluprací se Sověty, trpkými

nepřáteli nacistů, dojít k prozrazení jistého prvku jejich technologie a právě tak i programu

jejího pokračujícího tajného vývoj.

2. Zapojili se proto, aby ochránili své základny pro finanční a politické operace, nejen uvnitř a

vně federálních agentur a amerických korporací, které již infiltrovali, ale i uvnitř a vně

různých dalších hostitelských krajin - zvláště v Latinské Americe -, takže by je ohrozil

jakýkoliv náznak odhalení, k němuž by mohlo patřit třeba i „rozbití CIA“.

3. Pokud předpokládáme spojení mezi pořád existující „Nazi International“ a mezinárodním

organizovaným zločinem, což je pravděpodobné u distribuce drog, hazardu a dalších rádoby

snadných prostředků pro praní peněz a financování černých projektů, pak by akce

Kennedyho administrativy namířené proti organizovanému zločinu začaly rovněž

představovat hrozbu těmto zájmům.

4. Pokud byly masivní spekulace Bunge Corporation na pokles ceny v den atentátu

indikátorem hlubšího zapojení nacistů - a nesmíme zapomenout, že Bunge byla v té době

německou společností s ústředím v Argentině pak se přidružený motiv nabízí sám, třebaže v

úvodních úvahách o atentátu nehrál zásadní roli: finanční zisk. Jakmile už jednou přistoupili

ke spiknutí (nebo do něj byli zasvěceni) s cílem zavraždit prezidenta, bylo by netypické pro

„Nazi International“, zvláště pro ty, jež vedl finanční čaroděj Bormann, aby si u něj

nenaplánovali i finanční zisk.

5. A konečně, třebaže se o tom nemluvilo, měla by taková na veřejnosti spáchaná vražda

nevyhnutelně demoralizující účinek na americkou psýchu, sloužila by jako varovné

252

memento, že skrytá elita může odstranit kohokoliv, kdykoliv, kdekoliv, a hladce to projde.

Bylo to varování, dokonce i bohatým a mocným, jakými byla rodina Kennedyových, aby se

nepokoušeli rozebrat centrum moci, v němž sami obsadili místa, aby si zajistili nepřetržité

narůstání moci, majetku a vlivu.

Jestli nacisté toto spiknutí iniciovali nebo se do něj později vetřeli, je v konečném důsledku

jedno. Je ovšem jasné, že se jej zúčastnili, a to na nějaké velmi hluboké úrovni.

A ze všech skupin s konexemi na spiknutí za účelem atentátu - mafie, nespokojených

kubánských proticastrovských emigrantů, velkých firem, velkých naftařských společností,

ohrožených akcionářů americké centrální banky, vojensko-průmyslového a zpravodajského

komplexu, vesmírného programu, a každá skupina měla svůj vlastní motiv k zabití prezidenta -

jedna věc vystupuje nejzřetelněji, když zvážíme všechny důkazy. Nacisté byli jedinou skupinou,

která se všemi ostatními měla společný motiv Oni byli tou skupinou s konexemi na všechny ostatní.

253

10. „Co je Bratrstvo zvonu?“ Bratrstvo zvonu v historii a praxi

„Ano, ovšem, vedle řady těchto »malicherných« drobných konspirací tu máme jednu opravdu

velkou - ve skutečnosti je jich ovšem spousta Churchill se jen odvolával na celou řadu

konspirujících kartelů jako na »velkou kabalu«. “

Tak co tedy bylo SS Bratrstvo zvonu?

Z určitého pohledu, který představuje výše uvedený epigraf, bylo posledním z dlouhé řady

organizací určených k potlačování alternativních zdrojů energie v celé té dlouhé historii

zamlčování, jež začalo v devatenáctém století a doopravdy pevně se ujalo u J. P. Morgana, když se

snažil počátkem dvacátého století zastavit Nikolu Teslu.

To je však zjednodušený obraz.

SS Bratrstvo zvonu bylo rozsáhlou organizací tajného výzkumu - a bezpečnostního charakteru

na jeho ochranu který se rozvíjel ve Třetí říši společně s projekty tajných zbraní. Že tato skupina

měla v úmyslu pokračovat ve své existenci a ve výzkumu, je evidentní z prostředků, jež vynaložila

na ochranu tajemství zvonu, například tak, že zavraždila většinu svého výzkumného týmu a

samotný zvon a dokumentaci nechala vyvézt z Evropy do… kam vlastně?

Z historického úhlu pohledu je „SS Bratrstvo zvonu“ jak realitou, tak i symbolem. Jako

symbol je znamením toho, co se stane, když se síť kartelů a chamtivých, po moci toužících

podnikatelů rozhodne, že ví, co je pro každého nejlepší, a přivedou k moci politickou stranu, jejíž

ideologie je v souladu s jejich vlastními groteskními plány „nového světového řádu“, který plánují

zavést, vládu teroru, a zároveň dojde k závratnému pádu světové vojenské supervelmoci, a to vše

rychlostí blesku v rozmezí dvanácti let. V tomto smyslu byla možná i Třetí říše toliko generální

zkouškou.

Ve skutečnosti však bylo SS Bratrstvo zvonu prvním historicky zdokumentovaným případem

tajného vývoje neoficiální fyziky a technologie s příslibem nekonečného dobra a zároveň v nich

dřímá nekonečný potenciál zla. Nadto je to první zdokumentovaný případ nefalšované existence

alternativní a velmi tajné technologie. Podobně je to první historický příklad opatření, k nimž bylo

sáhnuto, aby mohla být nejen skrytě rozvíjena, nýbrž aby byla potlačena jakákoliv myšlenka či

inklinace k otevřenému rozvíjení jejího plného potenciálu. Toto „Bratrstvo SS“, podobně jako jeho

předchůdci teutonští rytíři, neváhali vraždit, aby ochránili nástroje své hegemonie.

A ještě jinak, SS Bratrstvo zvonu je také prvním historickým příkladem „Výboru pro

koordinaci zpravodajských služeb a vojenské vyhodnocování“; nebo abychom to podali

pregnantněji a neformálně, Bratrstvo zvonu je svého druhu prvním skutečným příkladem skupiny

Majic-12, skupiny pověřené tajným vývojem technologie, bezpečností a dezinformační činností a

určené k odvrácení pozornosti kohokoliv, kdo se dostane příliš blízko, a pokud i toto selže, je třeba

vetřelce eliminovat. Ať už toto Bratrstvo později infiltrovalo skupinu Majic-12 nebo se ve

skutečnosti stalo jeho jádrem, není vůbec pochyb o tom, že tu existuje spojení, a intuice mi říká, že

mohlo jít o jakousi složku v její prvopočáteční podobě.

V páté a šesté kapitole jsme uvedli argumenty pro to, že zvon představoval možná vůbec

první známé „skalární“ zařízení, zařízení velice pravděpodobně vyvinuté Němci, jež představovalo

průlom v propulzní technologii. Jistě tomu tak bylo a v tomto případě lze Bratrstvo zvonu podobně

chápat i jako první historický příklad opravdu tajného vesmírného programu. V tomto ohledu

připomeňme význam skutečnosti, že dr. Kurt Debus, člen raketového týmu z Peenemünde - takto

veřejného vesmírného programu nacistického Německa - byl rovněž členem výzkumného týmu

Zvonu, velice tajného a skrytého projektu.

254

V každém případě Němci velice rychle postřehli u tohoto protoskalárního zařízení jeho

potenciál využitelný jako zbraň, třebaže to původně neplánovali nebo si to neuvědomovali. Nemůže

o tom být vůbec pochyb, neboť utajení a klasifikace jakožto Kriegsentscheidend jasně naznačuje, že

pochopili jeho potenciál využitelný při zbrojení nebo jeho zbraňovou platformu. Význam tohoto

protoskalárního zařízení by mohl být vyjádřen následující rozsáhlou Beardenovou poznámkou o

potlačování alternativní fyziky a technologie - a kdo za tím stojí -, což je ještě důležitější.

Beardenovy poznámky, jež tu v úplnosti citujeme, je třeba číst nejen pro jejich skutečnou cenu,

nýbrž také v kontextu toho, co tomu v této knize předcházelo, neboť jsou typické pro činnost

jakéhokoliv „Bratrstva zvonu“.

Ano, ovšem, vedle řady těchto „malicherných“ drobných konspirací tu máme jednu opravdu

velkou - ve skutečnosti je jich ovšem spousta. Churchill se jen odvolával na celou řadu

konspirujících kartelů jako na „velkou kabalu“. Je to volně spojená řada mimořádně bohatých

kartelů, jež mezi sebou kontrolují finanční moc tohoto světa. Pokud proniknete dostatečně hluboko,

najdete jen hlavy firem pár stovek vzájemně propletených korporací. Velká část jejich obrovských

finančních příjmů pochází z kontroly energie na různých úrovních prostřednictvím sítě vzájemně

propletených korporací. Jejich „výtěžek“ z energie z celého světa činí něco přes 2 biliony dolarů

ročně. Nafta v tom hraje velikou roli. Tito členové „velké kabaly“ mohou národy finančně podpořit

nebo zruinovat, jak se to téměř stalo i Argentině (v době, kdy jsem psal tuto knihu). Krátce po

přelomu století také s použitím všech dostupných prostředků - dovolených i nedovolených -

pozdrželi elektrické energetické soustavy (topný faktor větší než jedna). To je také důvod, proč

pořád ještě spalujeme ropu, uhlí a zemní plyn, a proč jsou naše auta a náklaďáky stále ještě

poháněny benzínem a naftou a nikoliv volnou elektrickou energií z vakua. Velká kabala to takto

udržuje. Některé z hlavních a prvořadých prostředků „zdržování“ vynálezů tu uvádíme:

1. Manipulace a zneužívání zákonů (Grayova výrobní linka byla právníky uzavřena dříve, než

ji mohly jeho motory opustit a být uvedeny na trh).

2. Patří sem i podloudné nastrčení drog nic netušícímu vynálezci na jeho pozemek, poté se

tajně uvědomí úředníci z protidrogového, kteří najednou provedou prohlídku a objeví

narkotika, načež jde vynálezce do vězení, protože byl dopaden „při činu“.

3. Ohrožují jej a jeho rodinu na životě, aby ho odstrašili od toho, co dělá.

4. Nastrojí vynálezci smrtelnou nehodu, jako třeba dopravní nehodu, pád z výšky nebo se

utopí.

5. Vražda. Je velice jednoduché si najmout nájemné vrahy; je trošku obtížnější sehnat dobrého,

ale dá se to zvládnout. Dobrý nájemný vrah to může narafičit jako falešné loupežné

přepadení, vystřelit a usmrtit cíl během „přepadení“. Ve výjimečných případech vystřelí

prostě z určité vzdálenosti profesionální odstřelovací puškou s tlumičem. (Jak na to kdysi

poukázala Mae Brussellová, nikdo z Warrenovy komise nikdy nevzal vážně do úvahy

možnost, že bylo více střelců než jeden, a že mohl použít pušku s tlumičem.) Variantou je i

použití nájemného vraha „najedno použití“, chlápka, který je tvrdě kondiciován velice

surovými metodami, jež hluboce zasáhnou jeho autonomní nervový systém. Poznáte ho

podle „lesknoucích se očí“, za což jsou odpovědné komplikace v jeho autonomním

nervovém systému. Takový chlápek funguje v reálném životě pouze okrajově a vyžaduje

manipulanta. Musí se rovněž pár minut (obvykle od 20 do 30) „fixovat“ na cíl tak, že na něj

po určitou dobu civí. Poté - řekněme příštího dne - zatímco cíl obědvá v restauraci na

veřejnosti, chlápek „najedno použití“ napochoduje dovnitř, jde přímo ke svému cíli a

vyprázdní do něj na místě celý zásobník. Zůstane tam, dokud nedorazí policie a ta ho

zabásne. Je imunní dokonce i proti mučení; nic z něj nedostanete, i kdybyste mu dávali

elektrické šoky do genitálií…

255

6. Učiní vynálezci nabídku, již „nelze odmítnout“, po mafiánském způsobu. Takové pěkně

oděné osoby přijdou do vynálezcova domu, seznámí se s ním a nabídnou mu velkou částku

peněz, aby navždy přestal s tím, co dělá. Dotčená suma dělá obvykle okolo 5 až 10 milionů

dolarů. Tato nabídka je reálná a nelze ji odmítnout, buď ji vynálezce přijme, nebo až budou

opouštět prostory, bude on i celá rodina po smrti. Těla obvykle také jaksi „zmizí“ a nikdy se

nenajdou ani o nich už nikdo neuslyší.

7. Dnes už se používají i takové nuance jako pečlivý náraz jiného auta do zadní části auta

vynálezce, takže je opravdu otřesen, nikoliv však vážně zraněn. Jde do nemocnice na

kontrolu, v případě otřesu mozku atd. Zdánlivě je všechno v pořádku, musí tam však zůstat

přes noc na pozorování. Tu noc je mu podkožní injekcí vpraven vzduch do žíly. Příštího rána

zazvoní telefon a jeho rodina se dozví, že vynálezce dostal záchvat zjevně spojený s otřesem

mozku a bojuje o život. Pokud nezemře, stane se z něj živá mrtvola. Snadná věc.

8. Pak tu máme ledové šipky namáčené v kurare. Kurare paralyzuje srdeční svalstvo a plíce;

vynálezce se zmítá v záchvatech, lapá po dechu a není schopen dýchat a nefunguje mu

krevní oběh. Umírá velice rychle. Kurare se v těle rozkládá, led taje a doktor, který je váš

člověk, dojde k závěru, že zemřel na masivní srdeční záchvat. A tak dále. Funguje to jako

kouzlo. Jde o přizpůsobené „špinavé triky“ agentů, přejaté od filiálek zpravodajské

komunity, jež se specializují na nájemné vraždy.

9. Využití „her“, což původně sloužilo k ovlivňování nebo ke změně chování zahraničních

vedoucích představitelů. Představte si, že píšete scénář jako pro film. Potřebujete pouze

důkladný psychologický profil cílové osoby. Máte rovněž detailní psychologické profily

ještě pár dalších osob, které mají v určitém směru pro vás užitečném „reflexivní reakci“ a

můžete s ní počítat při vašich hrách (ve vašem scénáři). Takové osoby se nazývají „vlivoví

agenti“; abyste je dostali do interakce s cílem, stačí jim pouze zavolat nebo je kontaktovat

jinak, aby dostali stimul, a hned v tom v jednom kuse jedou, pohánění vlastní silou, a jdou

za cílem díky své „reflexivní reakci“. Používají se tedy velice sofistikované počítače

(program pro umělou inteligenci dokonce zvýší pravděpodobnost úspěchu u všech variant),

připraví se jim scénář (promyšlený plán událostí, jež se mají stát), z něj se odvodí a přijme

doporučená varianta scénáře. Pro manipulanta pak pracuje jeden či více agentů, kteří

kontaktují hráče (vlivoví agenti). Zavolají jim nebo dostanou stimul, reagují

předpokládaným způsobem a nahodile přicházejí za vynálezcem a všichni společně na něj

působí. Rozsah her je obrovský, od úkladů v cenných papírech přes soudní pře a infiltrace

vlivových agentů do vnitřní organizace vynálezce až po praní peněz atd. Manipulant sleduje

pokrok a jenom jednou za čas činí malé úpravy (musí třeba zapojit další vlivové agenty,

vyslat dovnitř pouze jednoho skutečného agenta atd.). Za posledních dvacet let se hry velice

zdokonalily. Proti jedinému vynálezci mohou spustit takovou spoustu her, že z něj posléze

jeden z nich udělá úplnou nulu nebo to s ním skoncuje. Mám v plánu napsat jednou knihu o

tomto předmětu a o tom, na co si dávat pozor.

10. …

11. Při obměně dostanou dovnitř speciálního agenta, který pronikne do skupiny vynálezce a

stane se členem. Ve skutečnosti má velká kabala jisté osoby, které se specializují právě na

takové průniky a jsou specialisty na vyvolávání rozkolů. Mají v tom bohatou praxi a ve

svém oboru jsou opravdu dobří. Identita některých z těchto „zvláštních agentů“ by

náhodného pozorovatele překvapila. Takzvaná „obec zabývající se stroji s účinností větší

než 1“ je dosti značně infiltrována a uváděna v omyl jistým počtem takových zvláštních

agentů a k tomu ještě i značným počtem vlivových agentů. Je mimořádné, že se takový

úryvek objevuje uprostřed jinak vysoce teoretického fyzikálního textu.

256

A. Dokumenty FBI o nacistech a UFO, jež předložil Nick Redfem

Ufolog Nick Redfern je jeden z „ufologů hlavního proudu“, který nacistickému úhlu u raných

případů fenoménu UFO alespoň dopřál sluchu. Ve skutečnosti toho udělal více, než že by mu jenom

dopřál sluchu - věnoval mu celou jednu kapitolu ve své knize The F. B. I. Files: The FBFs UFO Top

Secrets Exposed.

Předtím než připíšeme tuto záležitost na vrub účasti FBI v této věci, dovolte, abych vás v této

emotivní záležitosti nejprve obeznámil s pár mučivými skutečnostmi. Uvažte následující text

převzatý ze zprávy Ústřední zpravodajské služby (CIA) z 27. května 1954:

„Německý tisk (dále nekonkretizovaný) nedávno publikoval interview s Georgem Kleinem,

slavným německým inženýrem a leteckým odborníkem, který popisoval experimentální konstrukci

»létajících talířů«, na níž se podílel v letech 1941 až 1945. Klein tvrdil, že byl přítomen tomu, když

v roce 1945 poprvé pilotovaný »létající talíř« odstartoval a během tří minut dosáhl rychlosti 2 092

kilometrů za hodinu. Experimenty měly za následek tři různé konstrukce: jednu navrhoval Miethe a

šlo o diskovitý letoun o průměru 42 metrů, který nerotoval; další navrhoval Habermohl a Schriever

a sestával z velkého rotujícího prstence a stacionární kabiny pro posádku. Když Sověti obsazovali

Prahu, Němci zničili všechny stopy po projektu »létajícího talíře« a o Habermohlovi a jeho

asistentech už nikdo víckrát neslyšel. Schriever umřel nedávno v Brémách, kde celou dobu žil. Ve

Vratislavi dokázali Sověti ukořistit jeden z talířů, jejž postavil Miethe, kterému se podařilo utéci do

Francie. V současné době se údajně nachází v USA.“

Je to obvyklá podoba nacistické legendy o UFO: tajné testovací zařízení ve Vratislavi a v

Praze a tvrzení, že přinejmenším jeden z těchto strojů ukořistili Sověti. A s Prahou tu opět máme

spojení na Kammlerstab.

Jenže zmínka o Vratislavi nás donutí se na chvíli zastavit a popřemýšlet o ještě jedné zvláštní

a „neobvyklé operaci“ na konci druhé světové války, a touto anomálií je fanatická německá obrana

Vratislavi proti drtivé přesile sovětských sil obléhajících město. Vratislav samozřejmě leží v Dolním

Slezsku, tehdejší provincii Německa. V tomto ohledu šlo o nejbližší větší město v blízkosti místa,

kde byl testován zvon. Opět se tedy za konzistentní legendou o nacistických UFO a její naléhavostí

skrývá možnost, že se ve Vratislavi nebo v její blízkosti pracovalo na nějaké velice vyspělé

technologii, a pravděpodobným základem této legendy je zvon. Měli bychom si však všimnout

toho, že polský badatel Igor Witkowski při výzkumu historie zvonu nikde ve spojení s ním

nezmiňuje jména Miethe, Habermohl nebo Schriever.

Redfern se rovněž zmiňuje o účasti leteckých sil Spojených států (USAF) při pátrání po

nacistické legendě o UFO:

Brigádní generál W. M. Garland, USAF, se ve zprávě z 3. ledna 1952 generálu Samfordovi,

(Generál Samford je rovněž oním generálem letectva Spojených států, který uspořádal první a

poslední tiskovou konferenci Pentagonu k UFO, a to po pozorování UFO nad Washingtonem v roce

1952.) řediteli vojenské rozvědky letectva, rovněž pokusil vyřešit všechny problémy poukázáním na

německý podíl na tajemství UFO. Třeba je poněkud spekulativní, relevantní části zprávy potvrzují,

že složky USAF byly toho názoru, že některá UFO jsou pozemského původu.

„Neochabující zprávy o neobvyklých létajících objektech vyžadují pozitivní postup, aby se

určila povaha a původ tohoto fenoménu (sic)… Je logické vztahovat oznámená pozorování ke

známému vývoji letounů, tryskových pohonů, raket a rozsáhlé řadě možností Německa a

Sovětského svazu. V této souvislosti je třeba si povšimnout, že jistý vývoj, který prováděli Němci,

zvláště u křídla Horton s tryskovým pohonem a doplňováním paliva za letu, kombinovaný s jejich

obzvláště rozpracovanou výrobou zbraní V-1 a V-2 během druhé světové války, poskytl

věrohodnost možnosti, že tyto létající objekty mohou být německého nebo ruského původu. Výše

257

zmíněný vývoj byl dokončen a v provozu v letech 1941 až 1944 a následně na konci války padl do

rukou Sovětů. Existuje důkaz, že Němci na těchto projektech pracovali už v letech 1931 až 1938.

Proto se dá předpokládat, že Němci měli přinejmenším 7 až 10 let náskok před Spojenými státy…

Čteme-li pečlivě mezi řádky, je jasné, že až teprve v roce 1952 se ředitel vojenské rozvědky

letectva Spojených států obírá možností, že některá UFO mohou být nejen sovětského, ale právě tak

i německého původu. Jenže roku 1952 bylo už Německo rozděleno a nemělo vůbec žádnou

ekonomickou sílu pokračovat v takových černých projektech. Jinak řečeno, generál Garland

naznačoval možnost nezávislého a pokračujícího německého vývoje těchto technologií v prostoru

mimo Německo. Povšimněte si rovněž, že podle generála Garlanda se tyto projekty mohly

rozběhnout už počátkem 30. let dvacátého století, tedy celé dva roky předtím, než se nacisté dostali

k moci. V každém případě v období mezi roky 1931 až 1938 jsme v Německu svědky vývoje

různých „teorií vířivého éteru“, ať už to byl Hilgenberg či další, takže se rozumí samo sebou, že už

muselo být dosaženo nějakého experimentálního pokroku technologií založených na těchto teoriích.

Jenže Garlandovy poznámky mohou znamenat mnohem víc, pokud je za tím účelem umístíme

do širšího kontextu se zvonem, Kammlerstabem a vlastními postřehy Igora Witkowskiho, že totiž

zvon představoval tajný program pohřbený hluboko mezi projekty V-1 a V-2 a různými dalšími

projekty raketových zbraní a tajných zbraní nacistického Německa. Ve skutečnosti Garland vlastně

naznačuje, že k možnému reálnému vzniku studijní a inženýrské skupiny pro UFO došlo už v

období před druhou světovou válkou, a to v Německu. V této souvislosti jsem ve své předchozí

knize Říše Černého slunce poukázal na to, že taková tajná studijní skupina pro UFO jasně

existovala už ve fašistické Itálii jsouc ustavena Benitem Mussolinim v roce 1933. Než skončila

válka, stalo se vlastně touto „studijní skupinou“ SS, a není nikterak nevýznamné, že zvon byl jejím

nejchoulostivějším projektem.

Redfern pak cituje zprávu FBI, která naznačuje, že ti „uvnitř“ si byli dobře vědomi, že se

spojeneckou legendou o nadřazenosti amerického programu vývoje atomové bomby nad Němci

není něco úplně v pořádku:

…(Zdroj) k tomu navíc uvedl, že od představitelů Ústřední zpravodajské služby v jižní

Evropě a jižní Asii přišly nedávno zprávy, že Rusové experimentovali s nějakým druhem radikálně

nového typu letounu nebo řízené střely, který lze vyslat na velké vzdálenosti nad moře, může za letu

měnit směr a vrátit se na základnu, odkud odstartoval. Uváděl, že této informaci je třeba věnovat

zásadní pozornost, neboť experimenty v této zemi byly doposud dotaženy pouze do bodu, kdy se

zabýváme dopravením střely do vytčeného cíle dopadu, a dosud se nepřikládal žádný význam tomu,

poskytnout této střele možnost se vrátit. (Zdroj) také upozornil na to, že Rusové se pokoušejí

vyvinout nějaký druh jaderné energie a že získali obrovské množství informací týkajících se jaderné

energie, když okupovali Německo, a že mají k dispozici omezené dodávky štěpného materiálu.

(Zdroj) poukázal na to, že Rusové mají na poli atomové energie některé velice schopné vědce a že

nadto vzali do vazby některé z nejschopnějších a nejpokročilejších vědců německé národnosti.

Ovšem proč se vůbec trápit, když němečtí vědci byli za války na poli jaderné fyziky takovými

břídily? Ledaže by si člověk, samozřejmě, vzpomněl na to, že baron Manfred von Ardenne přišel na

nápad použít cyklotrony pro obohacování uranu.

Potom Redfern přichází s trochu šokujícími zprávami.

První je zpráva, kterou doručil FBI v létě roku 1947 - to je rok, kdy došlo k údajné havárii v

Roswellu a ke získání vraku, stejně jako k domnělému založení MJ-12 - jeden z informátorů, jímž

byl jistý Edwin M. Bailey ze Stamfordu ve státě Connecticut. Baileyho komentáře byly předmětem

následujícího sdělení řediteli FBI, J. Edgaru Hooverovi:

Bailey tvrdil, že záležitost „létajících talířů“ je k dnešnímu dni odpovědná za už značné

množství komentářů a přitáhla zájem vědců, a naznačil, že má svoji teorii „létajících talířů“.

258

Předtím, než tuto teorii rozpracoval, poznamenal Bailey, jeho přítel (cenzurováno) bezprostředně po

konci druhé světové války údajně pozoroval „létající talíře“ z observatoře v Miláně a v Boloni.

Tvrdil, že v té době vzbuzovaly v Itálii „létající talíře“ očividně mírný zájem, ale po určité publicitě

se zájem veřejnosti rychle vytratil. Bailey tvrdil, že je docela možné, že „létající talíře“ by ve

skutečnosti mohly být rádiem řízené bakteriologické zbraně nebo atomové bomby, jež krouží po

zemském orbitu a mohou být navedeny na jakýkoliv požadovaný cíl podle přesně stanoveného

programu agentury nebo země, která s bombami operuje.

Redfern si všímá i toho, že FBI obdržela tuto zprávu 18. července 1946, což je zajímavé už

samo o sobě, poněvadž v roce 1947, pokud máme věřit spojenecké legendě, se nepředpokládalo, že

by atomovou bombu měl mít někdo jiný než Amerika! Ale že by je někdo mohl navést na oběžnou

dráhu jako dálkově řízené satelity, to byl v té době pořád jenom nápad na rýsovacích prknech,

ačkoliv na rýsovacích prknech nacistů byl už dávno předtím, než na to pomyslil kdokoliv jiný.

Jednu z nejzajímavějších zpráv však obdržela FBI v úřadovně v Detroitu v listopadu 1957.

Nebereme-li ohled na cenzuru jmen svědků ve zprávě, kterou provedla FBI, zpráva samotná je

neobyčejně významná, protože jde o očité svědectví polského válečného vězně, jenž viděl, jak

Němci testovali mimořádnou technologii.

(Svědek se) narodil 19. února 1926 ve Varšavě a jako válečný vězeň byl v květnu 1942

převezen do Gut Alt Golssen, přibližně 50 kilometrů východně od Berlína, kde zůstal ještě několik

týdnů po konci druhé světové války. Následující roky strávil v německých táborech pro nasazené

osoby v Korku, Strasburgu, Offenburgu, Milheimu a Freiburgu. Navštěvoval školu pro rádiové

techniky ve Freiburgu a více než rok byl zaměstnán v textilním závodě v Laurachbadenu. Do New

Yorku dorazil 2. května 1951 prostřednictvím „SS generála Stewarta“ jako nasazená osoba…

Podle (svědka) během roku 1944, na měsíc si nevzpomíná, zatímco byl na cestě za prací na

poli nedaleko Gut Alt Golssen, motor jejich traktoru zhasl v bažinaté oblasti. Třebaže bylo slyšet

hluk, popisovaný jako pronikavý ječivý zvuk podobný tomu, jaký vydává velký elektrický

generátor, nebylo vidět žádný stroj nebo jiné vozidlo.

259

Objevila se stráž SS a krátce mluvila s německým řidičem traktoru, který počkal pět až deset

minut, poté hluk přestal a motor traktoru zase normálně naskočil. Přibližně o 3 hodiny později v

téže bažinaté oblasti, avšak dál od cesty, kde pracovní četa kosila louku, potajmu - protože tam byli

Němci, kteří je měli na starost, a také stráž „SS“ v jinak opuštěné oblasti - pozoroval kruhovou

ohradu přibližně 100 až 140 metrů v průměru, chráněnou proti náhodným divákům stěnou z plachet

vysokou přibližně 15 metrů, za níž bylo vidět pomalu stoupající objekt, který vystoupil nad tuto

stěnu a potom se pomalu krátce pohyboval horizontálním směrem, než mu zmizel z očí za blízké

stromy.

Tento objekt, pozorovaný přibližně ze vzdálenosti 150 metrů, byl popsán jako kruhovitý, o

průměru 70 až 100 metrů a asi 4 metry vysoký, sestávající z šedé stacionární kupole a spodní sekce,

jeden a půl až dva metry vysoké. Přibližně metrová střední část se zdála mít rychle se pohybující

komponent, vydávající neustálý rozmazaný zvuk připomínající vrtuli letadla, avšak jediné, co bylo

vidět, byl okrouhlý objekt. Hluk vycházející z tohoto objektu byl podobný, ale o trochu méně

pronikavý než ten, který slyšeli předtím. Motor traktoru se při této příležitosti opět zastavil a Němec

se ani nesnažil ho nastartovat, dokud zvuk neumlkl, a poté motor opět normálně naskočil.

260

Nic z toho není obvyklý repertoár legendy o nacistických UFO, neboť i místo testování - Gut

Alt Golssen - je daleko od Prahy nebo Vratislavi. Není také pravděpodobné, že by polský válečný

vězeň byl nějak žádostiv vymýšlet si něco, co by stavělo nacisty do lepšího světla.

Podle Redferna se našel podobný případ s datem 8. června 1967 také v odtajněných

dokumentech FBI o UFO. Dočteme se v něm následující:

26. dubna 1967 se (zdroj) objevil v úřadovně v Miami a poskytl následující informaci

vztahující se k nějakému objektu, zanedlouho pak označenému za neidentifikovaný létající objekt,

který údajně vyfotografoval v průběhu listopadu 1944.

Někdy během roku 1943 absolvoval německou leteckou akademii a jako člen Luftwaffe byl

přidělen na ruskou frontu. Těsně před koncem roku 1944 byl této povinnosti zbaven a odvelen jako

zkušební pilot k přísně tajnému projektu v Černém lese v Německu. Během tohoto období viděl

letoun popisovaný výše. Měl tvar talíře o průměru zhruba sedmi metrů, dálkově řízený rádiem a

osazený několika tryskovými motory okolo vnější části stroje. Dále popisoval, že tato vnější část se

otáčela kolem středové kopule, která zůstávala nehybná. Do jeho (svědkovy) odpovědnosti spadala

také povinnost fotografovat objekt za letu. Prohlašoval, že se mu podařilo uschovat negativ

fotografií, jež pořídil ve výšce 7 000 metrů.

Podle svědka byl výše uvedený letoun navržen a sestrojen německým inženýrem, jehož

nynější pobyt mu není znám. (Svědek) se také domnívá, že tajemství pojící se s tímto letounem

získalo spojenecké letectvo. Řekl, že tento typ letounu byl odpovědný za sestřelení přinejmenším

jednoho amerického letounu B-26.

261

Nepochybně se alespoň někdo z celé řady zpravodajských agentur americké vlády zajímal o

možnost nacistického původu některých pozorovaných UFO, jež po druhé světové válce začaly

narušovat americký vzdušný prostor. Tyto dokumenty, na rozdíl od Cooper-Cantwheelových

dokumentů z Majic-12, jsou nepochybně autentické. Není třeba je zařazovat do šedé oblasti mezi

„autentickou událost“ a „naprostý podvod“, aby se postihl jejich význam. To by nás mělo přimět se

zastavit a popřemýšlet o tom, neboť dokládají to, co nejspíš obsahují samotné dokumenty Majic-12:

že někdo někde v matoucí spleti amerických zpravodajských agentur sledoval nacistickou stránku

UFO a že si možná dělali starosti s pokračujícím nezávislým a tajným vývojem exotické

technologie, jímž se okázale chlubili. Tyto dokumenty, jež Redfern odhalil, ve skutečnosti potvrzují

rámcový scénář, který jsme v hlavních obrysech nastínili v Cooper-Cantwheelových dokumentech z

Majic-12, jež jsme ověřovali a podrobili analýze. (Zajímavou vedlejší věcí je to, že se Redfern

rovněž zmiňuje o neobvyklých nacistických souvislostech ve spojení se slavným kontaktérem z 50.

let dvacátého století, Georgem Adamskim. Viz str. 315. Redfern není jediný, kdo si všímá těchto

souvislostí.)

262

Když to však začneme rozebírat, je tu jasně písemně doložený náznak o nacistickém spojení

přinejmenším s vývojem některých technologií spjatých s technologií UFO.

Mimořádnější je to, co člověk odhaluje na různých úrovních o všech faktorech zúčastněných

v atentátu na Kennedyho. A může to být významné samo o sobě, možná jako indikátor, že účast

„Bratrstva“ na této vraždě byla v zásadě vzato motivována technologickými úvahami a finančně

zajištěna největšími světovými, a dobře známými, korporacemi Jistě to nebyl jediný motiv k vraždě,

ale ve spojení s ohroženými zájmy velkých naftařských společností a finančního sektoru byl velmi

silný. Kdyby byl býval Kennedy uspěl s úmyslem rozbít CIA a se společným projektem vesmírné

spolupráce se Sověty, pak to mohlo vést k odhalení skrytého tajného vesmírného programu a jeho

tajné technologie.

263

V tomto kontextu připomeňme, že jeden z dokumentů Majic-12 naznačoval, že prezident

Nixon zprivatizoval údajnou tajnou studijní a akční skupinu zabývající se UFO. V této souvislosti je

snad zjevné, že neexistoval žádný důvod, proč by měl tak učinit. Byla nezávislá už od konce války.

Co však bylo, v zásadě vzato, v sázce kromě této technologie a moci, již představovala?

Jednu z odpovědí snad údajně poskytl sám dr. Wernher von Braun, a to své dřívější asistentce

v Fairchild Industries, dr. Carol Rosinové. Von Braun odešel do důchodu - nebo možná „byl

penzionován“ - přešel z NASA do Fairchild Industries poté, co jeho vinou vyšly v časopisu Time

najevo nesrovnalosti ohledně lunárního neutrálního bodu. Rosinová popisuje von Braunovo

poselství pronesené před smrtí:

Když jsem byla v letech 1974 až 1977 v Fairchild Industries firemním manažerem, setkala

jsem se s již postarším dr. Wernherem von Braunem. Poprvé jsme se setkali v roce 1974. Von Braun

v té době umíral na rakovinu, ujišťoval mne však, že ještě pár let bude žít, aby mi mohl vyprávět o

hře, která byla rozehrána - o oné hře, jež představovala úsilí militarizovat vesmír, aby bylo možno

kontrolovat z vesmíru Zemi i samotný kosmický prostor. Von Braun znal historii práce na zbrojních

systémech do puntíku. Vyvázl z Německa, (Už by mělo být jasné, že von Braun z Německa

„nevyváži“, protože pracoval pro Hitlera až do samotné kapitulace.) aby přišel do této země a stal se

viceprezidentem Fairchild Industries, a v té době jsem ho poznala. Von Braunovým posláním během

posledních let jeho života, kdy umíral, bylo vzdělávat veřejnost a ty, kteří budou mít možnost

rozhodovat o tom, proč jsou kosmické zbraňové systémy hloupou, nebezpečnou, destabilizující,

příliš drahou, zbytečnou, nedosažitelnou a nežádoucí ideou, a také o možných alternativách.

Tak říkajíc skoro na smrtelné posteli mě poučoval o těchto konceptech a o tom, kdo jsou hráči

v této hře. Protože umíral, přenesl na mne odpovědnost pokračovat v úsilí zabránit militarizaci

kosmu. Wernher von Braun mne požádal, abych se stala jeho mluvčí, abych vystupovala, když mu

bude tak zle, že nebude moci mluvit. Souhlasila jsem.

Z doby, kdy jsem měla po čtyři roky možnost s ním pracovat, mi utkvěla věta, kterou často

opakoval. Říkal, že strategií pro vzdělávání veřejnosti a těch, kteří mají rozhodovat, bylo využívat

zastrašovací taktiky. Jde o způsob, jak poznat nepřítele.

V této strategii, kterou mne Wernher von Braun učil, byli za nepřítele považováni nejprve

Rusové. V roce 1974 byli skutečně nepřítelem, a to jasně daným. Bylo nám řečeno, že mají

„protidružicové zbraně“. Bylo nám řečeno, že se chystají nás obsadit a ovládnout - byli to

„komouši“.

Potom to byli teroristi, a netrvalo to dlouho, než k tomu došlo. Slyšeli jsme toho o terorismu

spoustu. Pak byly jako útočníci identifikovány „potrhlé“ země Třetího světa. Nyní jim říkáme

zájmové země. Řekl však, že se objeví ještě třetí nepřítel, proti němuž budeme stavět kosmické

zbraňové systémy.

Příštím nepřítelem mají být asteroidy. Když to vyslovil poprvé, pochichtával se. Asteroidy -

hodláme stavět kosmické zbraňové systémy proti asteroidům.

A vůbec ze všeho nejzábavnější bylo to, čemu říkal vetřelci, mimozemšťané. To bude ta úplně

poslední hrozba. A pořád a pořád dokola během těch čtyř let, co jsem ho znala, a byla jsem jeho

mluvčí, vynášel tu poslední kartu. „A pamatuj, Carol, poslední kartou bude ta mimozemská.

Budeme muset stavět kosmické zbraňové systémy proti mimozemšťanům, a to je ta největší lež ze

všech.“

Tou poslední kartou, kterou drží v ruce, je mimozemský nepřítel. Naléhavost, s jakou to

vyslovil, mě přivedla k přesvědčení, že věděl něco, o čem se bál byť jen zmínit. Byl příliš vyděšený,

aby o tom mluvil. Žádné podrobnosti mi nesdělil. Nejsem si jista, jestli bych je byla schopna

264

přijmout, kdyby mě s nimi seznámil, nebo jestli bych mu v roce 1974 věřila. Nebylo však sporu o

tom, že ten muž něco věděl a měl potřebu vědět, jak jsem později zjistila.

Rosinová následně ve svých prohlášeních objasňuje, že osobně věří v mimozemšťany v

obvyklém smyslu, že také vysvětluje svůj odpor ke kosmickým zbraňovým systémům, a činí tak

veskrze způsobem, jenž prozrazuje, že von Braun chtěl naznačit, že v otázce „E. T.“ šlo jen o

nedorozumění, jehož se dopustila impulzivní americká armáda. Jinými slovy, tato „lež“, na niž von

Braun poukazoval, byla ututlána a pak nesprávně pochopena.

To vše ale není vůbec zřejmé z údajných poznámek von Brauna, jež k ní pronesl, že je to

jediná možná interpretace a dokonce ani ne ta nejlepší. Koneckonců, von Braun byl součástí

prvního vesmírného programu na světě i prvního pokusu rozmístit zbraně ve vesmíru, programu,

který v hrubých rysech ukázal, dávno před samotnou realizací, kroky nezbytné k umístění

„protidružicových zbraní“ na oběžnou dráhu: program nacistického Německa. Avon Braunův

kolega v Peenemünde, dr. Kurt Debus - odborník na vysoké napětí - byl rovněž zapojen do projektu

Zvon. Debus se později stal ředitelem Kennedyho vesmírného centra na Floridě během projektu

Apollo, což je velmi neobvyklé postavení pro odborníka na vysoké napětí, jímž byl v době prvního

programu na světě - letů s lidskou posádkou na Měsíc a s přistáním na jeho povrchu. Von Braunovy

poznámky tudíž mohou být vykládány tak, že šlo o záměrný podvod, k němuž dala podnět

technologie - „mimozemská hrozba“ -, jež se setkala s dalším podvodem, rovněž zapříčiněným

technologií: kosmickými zbraňovými systémy k obraně proti „mimozemšťanům“ a příležitostným

bludným asteroidům, které se dostanou nebezpečně blízko. A uvažte také, že pokud by byly takové

zbraně dostatečně účinné, aby rozstřílely velký asteroid, co by dokázaly, kdyby byly obráceny proti

Zemi?

Co si tedy počít se všemi těmi nacisty skrývajícími se v pozadí atentátu na Kennedyho?

„Bratrstvo“ mělo podobně jako další záhadní hráči - proti-castrovští Kubánci, mafie,

studenoválečníci v CIA a v Pentagonu, velké naftařské společnosti, mezinárodní finanční a

bankovní sektor - své vlastní důvody jednat a vstoupit do takové mnohohranné konspirace, možná

dokonce i proto, aby ji zorganizovalo. Podobala se mu v tom, že něco skrývala; a podobala se mu i

v tom, že jejím prostřednictvím chtělo něco ochránit.

Mae Brussellová měla nakonec ohledně nacistů a atentátu pravdu, neboť Amerika byla pořád

na šikmé ploše k fašismu. Nelze rozlišit blbokraty od republikorozkrádačů a skandály čpící

konspirací pokračují jako na běžícím pásu - aféra Irán-Contras, Říjnové překvapení (October

Surprise), Watergate, bankrot Bank of Credit and Commerce International (BCCI), účetní podvody

v případu banky Lincoln Savings & Loans, aféra kolem Nugan Hand Bank, incident v Ruby Ridge,

masakr ve Waco, bombový útok v Oklahoma City, 9/11 - a tak to následuje jedno za druhým a vše

se navzájem zatemňuje. Volby jsou zmanipulovány i u tajného hlasování prostřednictvím počítačů,

ústavní krizi si vyzkoušeli v malém na Floridě, dva prezidentští kandidáti ze stejné tajné společnosti

se ucházejí o prezidentský úřad, kde „vítěz“, „konzervativec“, dopouští, aby miliony ilegálních

cizinců přecházely hranici, zatímco v Americe vyhlásí válku teroristům kamerami na každé světelné

křižovatce.

Jestliže se s odstupem času zdá, že z hráčů v případu vraždy JFK jsou nyní už jen rozmazané

a slité šmouhy, není to možná proto, že bychom začínali špatně vidět nebo že by nám selhávala

paměť, nýbrž díky skutečnosti, že splývání zájmů, jež svedlo toto spiknutí dohromady, pouze dál

pokračovalo. A bude tomu tak i v budoucnosti, tak dlouho, dokud tu bude technologie, jež by mohla

ohrozit jejich mocenskou základnu, technologii a vědu - již je třeba potlačovat, ovládnout a využít

ve zbrojení. Prostě jenom vyměnili černostříbrnou uniformu SS za všední tmavošedé šaty.

…Ujistěte se však a prohlédněte si jejich prsteníčky. A přesvědčte se, že zrovna nedrží strunu

na škrcení. Stará bratrstva mají tuhý kořínek.

265

Konec.

266

Document Outline

- Věnování

- Předmluva

- Část první - „Zákulisí“

- 1. „V hodinu dvanácté“

- A. „Tuhle válku můžeme pořád ještě prohrát“

- Čas vypršel

- Cíl: USA

- B. Německý potenciál na sklonku roku 1944 a počátkem roku 1945

- 1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

- 2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

- 3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

- 4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní frontě v roce 1941

- C. Výslech Josefa Ernsta

- 5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

- 2. „Problém Peenemünde“

- A. USA slízly smetanu

- B. Rané vesmírné úspěchy SSSR

- 1. Nosná raketa a její zdvižná síla

- 2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se „svazkem“ motorů

- C. Co je na tom obrázku špatně?

- D. Skutečný původ rakety se svazkem motorů: „Projekt Zossen“

- E. „Evakuace“ Peenemünde obergruppenführerem SS Hansem Kammlerem a příchod Rus

- 1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

- 2. „Incident na Uralu“

- F. Za horizontální radary a Amerikaraket

- 1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

- 2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský mýtus a oprášená nacistická legenda

- 3. Za horizontální radar

- 3. „Srdečné pozdravy z Ruska“: Hypotéza dvou vesmírných programů

- A. Hypotéza dvou vesmírných programů

- 1. Verze Torbittova dokumentu

- 2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

- A. Absurdní verze

- B. Vědecký a politický přijatelná verze:

- 3. Verze „Alternativy č. 3

- 4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

- A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

- B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

- C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

- 5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

- 6. Verze Odvrácené strany Měsíce

- B. Závěry a spekulace

- 8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

- Část druhá - „Zvon“

- 4. „Das Laternenträgerprojekt“: Zvon a Igor Witkowski

- A. Igor Witkowski o zvonu

- 1. Význam příběhu o zvonu

- 2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

- 3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

- 4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

- B. Činnost zvonu a jeho účinky: Rekonstrukce zvonu podle Witkowskiho

- 1. Kde se to všechno odehrálo

- 2. Historie a krycí názvy projekt

- 3. Poslední let Ju-390

- 4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

- 5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

- 6. příběh z prostředí neonacistické frakce

- 7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

- 5. „Práce v odvětví fyziky, jež byla z všedního pohledá monstrózní“

- A. Podivná tvrzení a citace: Náznaky německého válečného výzkumu v oblasti „skalárních“ zbraní

- 1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

- 2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a obohacování izotopů

- 3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že nacisté znali studenou fúzi

- 4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež rozpracovával Kammlerstab

- B. Beardenova rekonstrukce historie skalární fyziky

- 1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

- 2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

- 3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

- 4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární zbraně“

- 6. „Komu zvoní hrana“: Skalární fyzika, energie nulového bodu a vířivý éter: Spekulativní rekonstrukce Fyziky zvonu

- A. Odtajněné americké patenty z období studené války a SDI

- 1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

- B. Plazma, rotace, pulzování a energie nulového bodu

- 1. Plazma a transmutace

- 2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

- 3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

- 4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

- 5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

- 6. Grayova trubice pro skalární kompresi

- 7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a kontrabarický stav

- C. Vířivá mechanika éteru: teorie O. C. Hilgenberga a Carla F. Kraffta

- D. Zpět k pohonům na vířivou rtuť

- E. Spekulace: Zvon jakožto zařízení skalární fyziky

- 7. „Gerlachova nová alchymie“: Mysteriózní sérum 525

- A. Článek ve večerním vydání novin

- B. Pyroantimonit rtuťnatý neboli červená rtuť (oxid rtuťnato-antimoničitý)

- 1. Krycí jméno DOVE

- 2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

- 3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

- C. Zpět k německé atomové bombě: Přezkoumání důsledků testu v Ohrdrufu

- 1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

- 2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy „studené“ reaktory a „receptura“

- D. Krátce zpět k Roswellu a Majic-12: Znovu přetřásaná zpravodajská analýza nejvyšší důležitosti generála Nathana Twininga

- E. Souhrn a závěry

- Část třetí „Bratrstvo“

- 8. „Corso a den poté“: Další dokumenty Majic-12 ve světle nacistické technologie

- A. Analýza dokumentů Majic-12

- 1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního generála George Schulgena, září 1947

- 2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

- 3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

- 4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně privatizace MJ-12

- 5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a NSA

- 6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

- 7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z 127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

- 8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence personálu projektu Paperclip

- 9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

- 10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab a nacistické létající talíře

- B. Den po Corsovi: Posouzení Corsovy knihy Den po Roswellu ve světle Cooper-Cantwheelových dokumentů a německé válečné technologie

- 1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

- 2. Lasery

- 3. Optická vlákna

- 9. „Mae Brussellová“: Přeživší nacisté a JFK

- A. Politika JFK

- B. Mae Brussellová o nacistech a JFK

- 1. Její teze

- 2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

- 3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

- A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

- B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

- 4. Schacht-Onassis

- 5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

- 6. Přehled

- 7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

- 8. George de Mohrenschildt

- 9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

- 10. Martin Bormann a JFK

- 11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho Casolara o dvě desetiletí

- 12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a Nixon

- C. Spojitost JFK s ranými dokumenty Majic-12

- 1. Guy Bannister, UFO a JFK

- D. Mág z Ingolstadtu

- 1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

- A. Bormannova manipulace Hitlerem

- B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

- C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

- D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

- E. Lebka a hnáty a „Tajné Německo“

- 1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

- 2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

- 3. Tajné Německo

- A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

- B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

- F. Několik myšlenek závěrem

- 10. „Co je Bratrstvo zvonu?“ Bratrstvo zvonu v historii a praxi

- A. Dokumenty FBI o nacistech a UFO, jež předložil Nick Redfem

Table of Contents

Věnování

Předmluva

Část první - „Zákulisí“

1. „V hodinu dvanácté“

A. „Tuhle válku můžeme pořád ještě prohrát“

Čas vypršel

Cíl: USA

Čas vypršel

Cíl: USA

B. Německý potenciál na sklonku roku 1944 a počátkem roku 1945

1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní frontě v roce 1941

1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní frontě v roce 1941

C. Výslech Josefa Ernsta

5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

A. „Tuhle válku můžeme pořád ještě prohrát“

Čas vypršel

Cíl: USA

Čas vypršel

Cíl: USA

B. Německý potenciál na sklonku roku 1944 a počátkem roku 1945

1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní frontě v roce 1941

1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní frontě v roce 1941

C. Výslech Josefa Ernsta

5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

2. „Problém Peenemünde“

A. USA slízly smetanu

B. Rané vesmírné úspěchy SSSR

1. Nosná raketa a její zdvižná síla

2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se „svazkem“ motorů

1. Nosná raketa a její zdvižná síla

2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se „svazkem“ motorů

C. Co je na tom obrázku špatně?

D. Skutečný původ rakety se svazkem motorů: „Projekt Zossen“

E. „Evakuace“ Peenemünde obergruppenführerem SS Hansem Kammlerem a příchod Rus

1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

2. „Incident na Uralu“

1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

2. „Incident na Uralu“

F. Za horizontální radary a Amerikaraket

1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský mýtus a oprášená nacistická legenda

3. Za horizontální radar

1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský mýtus a oprášená nacistická legenda

3. Za horizontální radar

A. USA slízly smetanu

B. Rané vesmírné úspěchy SSSR

1. Nosná raketa a její zdvižná síla

2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se „svazkem“ motorů

1. Nosná raketa a její zdvižná síla

2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se „svazkem“ motorů

C. Co je na tom obrázku špatně?

D. Skutečný původ rakety se svazkem motorů: „Projekt Zossen“

E. „Evakuace“ Peenemünde obergruppenführerem SS Hansem Kammlerem a příchod Rus

1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

2. „Incident na Uralu“

1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

2. „Incident na Uralu“

F. Za horizontální radary a Amerikaraket

1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský mýtus a oprášená nacistická legenda

3. Za horizontální radar

1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský mýtus a oprášená nacistická legenda

3. Za horizontální radar

3. „Srdečné pozdravy z Ruska“: Hypotéza dvou vesmírných programů

A. Hypotéza dvou vesmírných programů

1. Verze Torbittova dokumentu

2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

3. Verze „Alternativy č. 3

4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

6. Verze Odvrácené strany Měsíce

1. Verze Torbittova dokumentu

2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

3. Verze „Alternativy č. 3

4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

6. Verze Odvrácené strany Měsíce

B. Závěry a spekulace

8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

A. Hypotéza dvou vesmírných programů

1. Verze Torbittova dokumentu

2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

3. Verze „Alternativy č. 3

4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

6. Verze Odvrácené strany Měsíce

1. Verze Torbittova dokumentu

2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

3. Verze „Alternativy č. 3

4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

6. Verze Odvrácené strany Měsíce

B. Závěry a spekulace

8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

1. „V hodinu dvanácté“

A. „Tuhle válku můžeme pořád ještě prohrát“

Čas vypršel

Cíl: USA

Čas vypršel

Cíl: USA

B. Německý potenciál na sklonku roku 1944 a počátkem roku 1945

1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní frontě v roce 1941

1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní frontě v roce 1941

C. Výslech Josefa Ernsta

5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

A. „Tuhle válku můžeme pořád ještě prohrát“

Čas vypršel

Cíl: USA

Čas vypršel

Cíl: USA

B. Německý potenciál na sklonku roku 1944 a počátkem roku 1945

1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní frontě v roce 1941

1. Dokumenty k operaci Paperclip: projekt Lusty

2. Smrt pod mořem: mimořádné vlastnosti ponorky typu XXI

3. Smrt ve vzduchu: Překročení rychlosti zvuku?

4. Smrt na zemi: Zbraně hromadného ničení použité německou armádou na východní frontě v roce 1941

C. Výslech Josefa Ernsta

5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

5. Za horizontem nukleární a termonukleární bomby: Náznaky nové fyziky

2. „Problém Peenemünde“

A. USA slízly smetanu

B. Rané vesmírné úspěchy SSSR

1. Nosná raketa a její zdvižná síla

2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se „svazkem“ motorů

1. Nosná raketa a její zdvižná síla

2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se „svazkem“ motorů

C. Co je na tom obrázku špatně?

D. Skutečný původ rakety se svazkem motorů: „Projekt Zossen“

E. „Evakuace“ Peenemünde obergruppenführerem SS Hansem Kammlerem a příchod Rus

1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

2. „Incident na Uralu“

1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

2. „Incident na Uralu“

F. Za horizontální radary a Amerikaraket

1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský mýtus a oprášená nacistická legenda

3. Za horizontální radar

1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský mýtus a oprášená nacistická legenda

3. Za horizontální radar

A. USA slízly smetanu

B. Rané vesmírné úspěchy SSSR

1. Nosná raketa a její zdvižná síla

2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se „svazkem“ motorů

1. Nosná raketa a její zdvižná síla

2. První mezikontinentální balistické střely a charakteristická ruská raketa se „svazkem“ motorů

C. Co je na tom obrázku špatně?

D. Skutečný původ rakety se svazkem motorů: „Projekt Zossen“

E. „Evakuace“ Peenemünde obergruppenführerem SS Hansem Kammlerem a příchod Rus

1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

2. „Incident na Uralu“

1. Podivné události ve „vyprázdněném“ prostor

2. „Incident na Uralu“

F. Za horizontální radary a Amerikaraket

1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský mýtus a oprášená nacistická legenda

3. Za horizontální radar

1. Německý prototranzistor a miniaturizace televize

2. Problém miniaturizace německé klystronové elektronky Roswell, mimozemský mýtus a oprášená nacistická legenda

3. Za horizontální radar

3. „Srdečné pozdravy z Ruska“: Hypotéza dvou vesmírných programů

A. Hypotéza dvou vesmírných programů

1. Verze Torbittova dokumentu

2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

3. Verze „Alternativy č. 3

4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

6. Verze Odvrácené strany Měsíce

1. Verze Torbittova dokumentu

2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

3. Verze „Alternativy č. 3

4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

6. Verze Odvrácené strany Měsíce

B. Závěry a spekulace

8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

A. Hypotéza dvou vesmírných programů

1. Verze Torbittova dokumentu

2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

3. Verze „Alternativy č. 3

4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

6. Verze Odvrácené strany Měsíce

1. Verze Torbittova dokumentu

2. Verze nepravdivé planetární geologie, klimatologie a archeologie:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

A. Absurdní verze

B. Vědecký a politický přijatelná verze:

3. Verze „Alternativy č. 3

4. Pouštní fantazie: Verze Williama Lynea

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

A. Veřejné pojetí relativistické fyziky v protikladu k okultní fyzice éteru

B. Zákon o národní bezpečnosti a potlačování vědy

C. Role nacistů v okultní fyzice éteru

5. Oběma nohama v Atlantidě: Verze, Jana van Helsinga

6. Verze Odvrácené strany Měsíce

B. Závěry a spekulace

8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

8. Pravděpodobná organizační tělesa a koordinační nástroje

Část druhá - „Zvon“

4. „Das Laternenträgerprojekt“: Zvon a Igor Witkowski

A. Igor Witkowski o zvonu

1. Význam příběhu o zvonu

2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

1. Význam příběhu o zvonu

2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

B. Činnost zvonu a jeho účinky: Rekonstrukce zvonu podle Witkowskiho

1. Kde se to všechno odehrálo

2. Historie a krycí názvy projekt

3. Poslední let Ju-390

4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

6. příběh z prostředí neonacistické frakce

7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

1. Kde se to všechno odehrálo

2. Historie a krycí názvy projekt

3. Poslední let Ju-390

4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

6. příběh z prostředí neonacistické frakce

7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

A. Igor Witkowski o zvonu

1. Význam příběhu o zvonu

2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

1. Význam příběhu o zvonu

2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

B. Činnost zvonu a jeho účinky: Rekonstrukce zvonu podle Witkowskiho

1. Kde se to všechno odehrálo

2. Historie a krycí názvy projekt

3. Poslední let Ju-390

4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

6. příběh z prostředí neonacistické frakce

7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

1. Kde se to všechno odehrálo

2. Historie a krycí názvy projekt

3. Poslední let Ju-390

4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

6. příběh z prostředí neonacistické frakce

7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

5. „Práce v odvětví fyziky, jež byla z všedního pohledá monstrózní“

A. Podivná tvrzení a citace: Náznaky německého válečného výzkumu v oblasti „skalárních“ zbraní

1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a obohacování izotopů

3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že nacisté znali studenou fúzi

4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež rozpracovával Kammlerstab

1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a obohacování izotopů

3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že nacisté znali studenou fúzi

4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež rozpracovával Kammlerstab

B. Beardenova rekonstrukce historie skalární fyziky

1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární zbraně“

1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární zbraně“

A. Podivná tvrzení a citace: Náznaky německého válečného výzkumu v oblasti „skalárních“ zbraní

1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a obohacování izotopů

3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že nacisté znali studenou fúzi

4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež rozpracovával Kammlerstab

1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a obohacování izotopů

3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že nacisté znali studenou fúzi

4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež rozpracovával Kammlerstab

B. Beardenova rekonstrukce historie skalární fyziky

1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární zbraně“

1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární zbraně“

6. „Komu zvoní hrana“: Skalární fyzika, energie nulového bodu a vířivý éter: Spekulativní rekonstrukce Fyziky zvonu

A. Odtajněné americké patenty z období studené války a SDI

1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

B. Plazma, rotace, pulzování a energie nulového bodu

1. Plazma a transmutace

2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

6. Grayova trubice pro skalární kompresi

7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a kontrabarický stav

1. Plazma a transmutace

2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

6. Grayova trubice pro skalární kompresi

7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a kontrabarický stav

C. Vířivá mechanika éteru: teorie O. C. Hilgenberga a Carla F. Kraffta

D. Zpět k pohonům na vířivou rtuť

E. Spekulace: Zvon jakožto zařízení skalární fyziky

A. Odtajněné americké patenty z období studené války a SDI

1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

B. Plazma, rotace, pulzování a energie nulového bodu

1. Plazma a transmutace

2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

6. Grayova trubice pro skalární kompresi

7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a kontrabarický stav

1. Plazma a transmutace

2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

6. Grayova trubice pro skalární kompresi

7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a kontrabarický stav

C. Vířivá mechanika éteru: teorie O. C. Hilgenberga a Carla F. Kraffta

D. Zpět k pohonům na vířivou rtuť

E. Spekulace: Zvon jakožto zařízení skalární fyziky

7. „Gerlachova nová alchymie“: Mysteriózní sérum 525

A. Článek ve večerním vydání novin

B. Pyroantimonit rtuťnatý neboli červená rtuť (oxid rtuťnato-antimoničitý)

1. Krycí jméno DOVE

2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

1. Krycí jméno DOVE

2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

C. Zpět k německé atomové bombě: Přezkoumání důsledků testu v Ohrdrufu

1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy „studené“ reaktory a „receptura“

1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy „studené“ reaktory a „receptura“

D. Krátce zpět k Roswellu a Majic-12: Znovu přetřásaná zpravodajská analýza nejvyšší důležitosti generála Nathana Twininga

E. Souhrn a závěry

A. Článek ve večerním vydání novin

B. Pyroantimonit rtuťnatý neboli červená rtuť (oxid rtuťnato-antimoničitý)

1. Krycí jméno DOVE

2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

1. Krycí jméno DOVE

2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

C. Zpět k německé atomové bombě: Přezkoumání důsledků testu v Ohrdrufu

1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy „studené“ reaktory a „receptura“

1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy „studené“ reaktory a „receptura“

D. Krátce zpět k Roswellu a Majic-12: Znovu přetřásaná zpravodajská analýza nejvyšší důležitosti generála Nathana Twininga

E. Souhrn a závěry

4. „Das Laternenträgerprojekt“: Zvon a Igor Witkowski

A. Igor Witkowski o zvonu

1. Význam příběhu o zvonu

2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

1. Význam příběhu o zvonu

2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

B. Činnost zvonu a jeho účinky: Rekonstrukce zvonu podle Witkowskiho

1. Kde se to všechno odehrálo

2. Historie a krycí názvy projekt

3. Poslední let Ju-390

4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

6. příběh z prostředí neonacistické frakce

7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

1. Kde se to všechno odehrálo

2. Historie a krycí názvy projekt

3. Poslední let Ju-390

4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

6. příběh z prostředí neonacistické frakce

7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

A. Igor Witkowski o zvonu

1. Význam příběhu o zvonu

2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

1. Význam příběhu o zvonu

2. Obvyklá otázka a ne tak obvyklá odpověď

3. Personál a nový hráč z SS na scéně: Forschungen, Entwicklungen, Patente

4. Dr. Hermann Oberth jede s několika přáteli na výlet

B. Činnost zvonu a jeho účinky: Rekonstrukce zvonu podle Witkowskiho

1. Kde se to všechno odehrálo

2. Historie a krycí názvy projekt

3. Poslední let Ju-390

4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

6. příběh z prostředí neonacistické frakce

7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

1. Kde se to všechno odehrálo

2. Historie a krycí názvy projekt

3. Poslední let Ju-390

4. Konstrukční plán zvonu a účinky jeho činnosti

5. Witkowskiho rekonstrukce pravděpodobné fyziky zvonu

6. příběh z prostředí neonacistické frakce

7. Pohon na vířivou rtuť… opět na scéně

5. „Práce v odvětví fyziky, jež byla z všedního pohledá monstrózní“

A. Podivná tvrzení a citace: Náznaky německého válečného výzkumu v oblasti „skalárních“ zbraní

1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a obohacování izotopů

3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že nacisté znali studenou fúzi

4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež rozpracovával Kammlerstab

1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a obohacování izotopů

3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že nacisté znali studenou fúzi

4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež rozpracovával Kammlerstab

B. Beardenova rekonstrukce historie skalární fyziky

1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární zbraně“

1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární zbraně“

A. Podivná tvrzení a citace: Náznaky německého válečného výzkumu v oblasti „skalárních“ zbraní

1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a obohacování izotopů

3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že nacisté znali studenou fúzi

4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež rozpracovával Kammlerstab

1. „Umělé rubíny“, pasáž ze záznamů z Farm Hall

2. Záznamy z Farm Hall svědčící o německém fotochemickém procesu separace a obohacování izotopů

3. Zpět k Roswellu a dokumentům Majestic-12: Další zvláštní potvrzení možnosti, že nacisté znali studenou fúzi

4. Výpověď agenta britské zpravodajské služby o monstrózních oblastech fyziky, jež rozpracovával Kammlerstab

B. Beardenova rekonstrukce historie skalární fyziky

1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární zbraně“

1. Beardenův pohled na stav elektromagnetické nebo elektrodynamické teorie a prvky skalám! fyziky neboli fyziky „kvantového potenciálu“

2. Beardenova tvrzení ohledně „skalární“ fyziky a jejího využití při vývoji zbraní

3. Důsledky Beardenovy rekonstrukce historie skalární fyziky

4. Závěry a poválečné skalární postskriptum: Německo a země vlastnící „skalární zbraně“

6. „Komu zvoní hrana“: Skalární fyzika, energie nulového bodu a vířivý éter: Spekulativní rekonstrukce Fyziky zvonu

A. Odtajněné americké patenty z období studené války a SDI

1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

B. Plazma, rotace, pulzování a energie nulového bodu

1. Plazma a transmutace

2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

6. Grayova trubice pro skalární kompresi

7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a kontrabarický stav

1. Plazma a transmutace

2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

6. Grayova trubice pro skalární kompresi

7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a kontrabarický stav

C. Vířivá mechanika éteru: teorie O. C. Hilgenberga a Carla F. Kraffta

D. Zpět k pohonům na vířivou rtuť

E. Spekulace: Zvon jakožto zařízení skalární fyziky

A. Odtajněné americké patenty z období studené války a SDI

1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

1. Seznamte se s Mössbauerovým jevem

B. Plazma, rotace, pulzování a energie nulového bodu

1. Plazma a transmutace

2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

6. Grayova trubice pro skalární kompresi

7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a kontrabarický stav

1. Plazma a transmutace

2. Čtyři tajemství a iontová oscilace

3. Oscilátor plazmatu Paula Browna

4. Nerovnovážná termodynamika a samoorganizace

5. Oscilace plazmy a koherence energie nulového bodu

6. Grayova trubice pro skalární kompresi

7. Protiběžící elektromagnetická pole, koherence energie nulového bodu a kontrabarický stav

C. Vířivá mechanika éteru: teorie O. C. Hilgenberga a Carla F. Kraffta

D. Zpět k pohonům na vířivou rtuť

E. Spekulace: Zvon jakožto zařízení skalární fyziky

7. „Gerlachova nová alchymie“: Mysteriózní sérum 525

A. Článek ve večerním vydání novin

B. Pyroantimonit rtuťnatý neboli červená rtuť (oxid rtuťnato-antimoničitý)

1. Krycí jméno DOVE

2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

1. Krycí jméno DOVE

2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

C. Zpět k německé atomové bombě: Přezkoumání důsledků testu v Ohrdrufu

1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy „studené“ reaktory a „receptura“

1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy „studené“ reaktory a „receptura“

D. Krátce zpět k Roswellu a Majic-12: Znovu přetřásaná zpravodajská analýza nejvyšší důležitosti generála Nathana Twininga

E. Souhrn a závěry

A. Článek ve večerním vydání novin

B. Pyroantimonit rtuťnatý neboli červená rtuť (oxid rtuťnato-antimoničitý)

1. Krycí jméno DOVE

2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

1. Krycí jméno DOVE

2. Čistá fúzní bomba s účinností setiny kilotuny: Logika vývoje fúzních zbraní

3. Legenda o červené rtuti, návod (k její výrobě) a „Xerum 525“

C. Zpět k německé atomové bombě: Přezkoumání důsledků testu v Ohrdrufu

1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy „studené“ reaktory a „receptura“

1. Tvrzení ohledně testu v Ohrdrufu

2. Dovožení existence reaktorové technologie: Hartekovy a Houtermannovy „studené“ reaktory a „receptura“

D. Krátce zpět k Roswellu a Majic-12: Znovu přetřásaná zpravodajská analýza nejvyšší důležitosti generála Nathana Twininga

E. Souhrn a závěry

Část třetí „Bratrstvo“

8. „Corso a den poté“: Další dokumenty Majic-12 ve světle nacistické technologie

A. Analýza dokumentů Majic-12

1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního generála George Schulgena, září 1947

2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně privatizace MJ-12

5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a NSA

6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z 127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence personálu projektu Paperclip

9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab a nacistické létající talíře

1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního generála George Schulgena, září 1947

2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně privatizace MJ-12

5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a NSA

6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z 127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence personálu projektu Paperclip

9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab a nacistické létající talíře

B. Den po Corsovi: Posouzení Corsovy knihy Den po Roswellu ve světle Cooper-Cantwheelových dokumentů a německé válečné technologie

1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

2. Lasery

3. Optická vlákna

1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

2. Lasery

3. Optická vlákna

A. Analýza dokumentů Majic-12

1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního generála George Schulgena, září 1947

2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně privatizace MJ-12

5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a NSA

6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z 127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence personálu projektu Paperclip

9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab a nacistické létající talíře

1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního generála George Schulgena, září 1947

2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně privatizace MJ-12

5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a NSA

6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z 127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence personálu projektu Paperclip

9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab a nacistické létající talíře

B. Den po Corsovi: Posouzení Corsovy knihy Den po Roswellu ve světle Cooper-Cantwheelových dokumentů a německé válečné technologie

1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

2. Lasery

3. Optická vlákna

1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

2. Lasery

3. Optická vlákna

9. „Mae Brussellová“: Přeživší nacisté a JFK

A. Politika JFK

B. Mae Brussellová o nacistech a JFK

1. Její teze

2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

4. Schacht-Onassis

5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

6. Přehled

7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

8. George de Mohrenschildt

9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

10. Martin Bormann a JFK

11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho Casolara o dvě desetiletí

12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a Nixon

1. Její teze

2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

4. Schacht-Onassis

5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

6. Přehled

7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

8. George de Mohrenschildt

9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

10. Martin Bormann a JFK

11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho Casolara o dvě desetiletí

12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a Nixon

C. Spojitost JFK s ranými dokumenty Majic-12

1. Guy Bannister, UFO a JFK

1. Guy Bannister, UFO a JFK

D. Mág z Ingolstadtu

1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

E. Lebka a hnáty a „Tajné Německo“

1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

3. Tajné Německo

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

3. Tajné Německo

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

F. Několik myšlenek závěrem

A. Politika JFK

B. Mae Brussellová o nacistech a JFK

1. Její teze

2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

4. Schacht-Onassis

5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

6. Přehled

7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

8. George de Mohrenschildt

9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

10. Martin Bormann a JFK

11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho Casolara o dvě desetiletí

12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a Nixon

1. Její teze

2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

4. Schacht-Onassis

5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

6. Přehled

7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

8. George de Mohrenschildt

9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

10. Martin Bormann a JFK

11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho Casolara o dvě desetiletí

12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a Nixon

C. Spojitost JFK s ranými dokumenty Majic-12

1. Guy Bannister, UFO a JFK

1. Guy Bannister, UFO a JFK

D. Mág z Ingolstadtu

1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

E. Lebka a hnáty a „Tajné Německo“

1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

3. Tajné Německo

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

3. Tajné Německo

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

F. Několik myšlenek závěrem

10. „Co je Bratrstvo zvonu?“ Bratrstvo zvonu v historii a praxi

A. Dokumenty FBI o nacistech a UFO, jež předložil Nick Redfem

A. Dokumenty FBI o nacistech a UFO, jež předložil Nick Redfem

8. „Corso a den poté“: Další dokumenty Majic-12 ve světle nacistické technologie

A. Analýza dokumentů Majic-12

1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního generála George Schulgena, září 1947

2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně privatizace MJ-12

5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a NSA

6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z 127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence personálu projektu Paperclip

9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab a nacistické létající talíře

1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního generála George Schulgena, září 1947

2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně privatizace MJ-12

5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a NSA

6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z 127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence personálu projektu Paperclip

9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab a nacistické létající talíře

B. Den po Corsovi: Posouzení Corsovy knihy Den po Roswellu ve světle Cooper-Cantwheelových dokumentů a německé válečné technologie

1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

2. Lasery

3. Optická vlákna

1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

2. Lasery

3. Optická vlákna

A. Analýza dokumentů Majic-12

1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního generála George Schulgena, září 1947

2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně privatizace MJ-12

5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a NSA

6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z 127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence personálu projektu Paperclip

9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab a nacistické létající talíře

1. Dokument č. 1: Tajný zápis z Velitelství zásobování letectva pro brigádního generála George Schulgena, září 1947

2. Dokument č. 2: Analytická zpráva laboratoře pro výzkum a vývoj z 2. září (1947)

3. Dokument č. 3: Dopis zdroje č. 1 Timothymu Cooperovi

4. Dokument č. 4: Dopis z anonymního zdroje Timothymu Cooperovi ohledně privatizace MJ-12

5. Dokument č. 5: Přísně tajná zpráva zachycená při odposlechu mezi Jehovah a NSA

6. Dokument č. 6: Fragment Dodatku C

7. Dokument č. 7: Přísně tajná zpráva prezidenta Roosevelta generálu Marshallovi z 127. února 1942, a Dokument č. 8: Velmi přísně tajný dopis FDR (Franklina Delano Roosevelta) generálu Marshallovi z 22/24. února 1944

8. Dokument č. 9: Oživený, rekonstruovaný a otestovaný letoun „S“ a asistence personálu projektu Paperclip

9. Dokument č. 10: Návrh Edwarda Tellera prezidentu Reaganovi ohledně SDI

10. Dokument č. 12: MJ-12: „Bowenova Encyklopedie létajících talířů“: Kammlerstab a nacistické létající talíře

B. Den po Corsovi: Posouzení Corsovy knihy Den po Roswellu ve světle Cooper-Cantwheelových dokumentů a německé válečné technologie

1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

2. Lasery

3. Optická vlákna

1. Corso o integrovaném obvodu a tranzistoru

2. Lasery

3. Optická vlákna

9. „Mae Brussellová“: Přeživší nacisté a JFK

A. Politika JFK

B. Mae Brussellová o nacistech a JFK

1. Její teze

2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

4. Schacht-Onassis

5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

6. Přehled

7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

8. George de Mohrenschildt

9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

10. Martin Bormann a JFK

11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho Casolara o dvě desetiletí

12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a Nixon

1. Její teze

2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

4. Schacht-Onassis

5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

6. Přehled

7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

8. George de Mohrenschildt

9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

10. Martin Bormann a JFK

11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho Casolara o dvě desetiletí

12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a Nixon

C. Spojitost JFK s ranými dokumenty Majic-12

1. Guy Bannister, UFO a JFK

1. Guy Bannister, UFO a JFK

D. Mág z Ingolstadtu

1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

E. Lebka a hnáty a „Tajné Německo“

1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

3. Tajné Německo

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

3. Tajné Německo

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

F. Několik myšlenek závěrem

A. Politika JFK

B. Mae Brussellová o nacistech a JFK

1. Její teze

2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

4. Schacht-Onassis

5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

6. Přehled

7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

8. George de Mohrenschildt

9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

10. Martin Bormann a JFK

11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho Casolara o dvě desetiletí

12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a Nixon

1. Její teze

2. Němci a Atsugi AFB, Japonsko: Oswald jako nacistická spojka

3. Gehlen a ruská ortodoxní diaspora

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

A. Důsledek: Infiltrace americké rozvědky a ministerstva obrany

B. Nacisté a „prvek vyběhlíků“ v americké rozvědce

4. Schacht-Onassis

5. Dulles a McCloy o Warrenově komisi

6. Přehled

7. Jihoamerické eskadry smrti: K pronajmutí „vlídnější a laskavější gestapo“

8. George de Mohrenschildt

9. Paineovi, Oswaldovi a generál Domberger

10. Martin Bormann a JFK

11. „Chobotnice“ před „chobotnicí“: Bunge Corporation předběhli Dannyho Casolara o dvě desetiletí

12. Další zvláštní chování a konexe: Západoněmecký kancléř Kurt Georg Kiesinger a Nixon

C. Spojitost JFK s ranými dokumenty Majic-12

1. Guy Bannister, UFO a JFK

1. Guy Bannister, UFO a JFK

D. Mág z Ingolstadtu

1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

1. Bormann a Ingolstadt: Spojení na ilumináty?

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

A. Bormannova manipulace Hitlerem

B. Bormannovo vydání atomové bomby USA: Hydrickova teze

C. Bormannovo „Zvláštní evakuační komando“ a Kammlerův zvon: Teze Nicka Cooka

D. Pokračování ultračerných projektů a německá „nezávislost“ ve White Sands a v NASA

E. Lebka a hnáty a „Tajné Německo“

1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

3. Tajné Německo

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

1. 2004: Bonesman Bush „versus“ bonesman Kerry

2. Tatínek a Dubya Bush: RNC a východoevropská emigrantská komunita

3. Tajné Německo

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

A. Velmistry řádu se stali Hohenzollernové

B. Jediné známé zasvěcení Hitlera

F. Několik myšlenek závěrem

10. „Co je Bratrstvo zvonu?“ Bratrstvo zvonu v historii a praxi

A. Dokumenty FBI o nacistech a UFO, jež předložil Nick Redfem

A. Dokumenty FBI o nacistech a UFO, jež předložil Nick Redfem